1402 



artikel i Entoniologische Nachrichten vidhallit sin iippfattning och 

 till stod harfor hufvudsakligen anfort den samtidiga forekomsten pa 

 samma lokaler iit' lians supponerade species. Samma skal skulle jag 

 visserligen kunna uppgifva for mitt antagande af de bada konens 

 sammanfoiande hos I. susjriciosKS, ty denna art har jag under fiera 

 ars insamlingar aldrig lyckats patraffa i Skane, da deremot Doctor 

 H. Neren sandt mig fleia exem])lar fran Ostergotland, nastan alla 

 fangade i narheten af hans l)ostad. I. luctatorius ar deremoi den 'dW- 

 mannaste arten hiir i Sveiiges sydligaste proviiis och dess honaellei' 

 I. extensorius iir ej heller nagon sallsynthet. Men alla dylika an- 

 taganden om konens sammanhorighet aro endast byggda pa analogier 

 och hafva sadeles blott sannolikheten for sig, hvarfor iifven slagtet 

 Ichneun)on i dcss trangie begriinsning iir ett af de svaraste att ulreda. 

 Riktigt anmiirker D:r Kricchbaumer att fragan endast kan losas, ifall 

 man lyckas nagongang patraffa ett storre antal puppor af den fjiiril- 

 art, pa hvilken Ichneumonen parasitiserar och da fa bada konen ut- 

 klackta. Ett annat satt for fragans afgoiande har han forbisett, jag 

 menar de in copula fangade individerna. Detta iir likviil ett sa sallsynt 

 fall, att Gravenhorst erkiinner sig sjelf ej hafva observerat detta 

 fenomen. Sjelf eger jag endast 2 species af de storre Ichneumonerna 

 tagna i parning, det ena ar AmhJyteles neyatorius, det andraiirpist 

 ofvanfor staende art, hvarfor jag tror att uian med sakerhet kan 

 pasta att I. luctatorius (Lin.) iir hannen till I. extensorius. 



2. 1. halteatus (Wesra.). 



Anm. Denna Wesmaelska art har niira samma storlek och ha- 

 bitus som I. insidiosus ^onh hor saledes till (.'ajjtorius-grupiieu pa 

 grund af de jemforelsevis tunnare, utat afsmalnande antennerna iiied 

 temligen lang postannellus, ej utspanda men temligen langa kinder 

 pa det niistan trianguliira hufvudet med dess finare mandibler; gan- 

 ska hoghvalfd scutell, isynnerhet hos hannen, ej langstrackt areola pa 

 metathorax; kort 3:e segment pa abdomen, som iii bakfit afsmalnande, 

 svarta baktibier, utan gul teckning pa benen, ej ens hos hannen. 

 Den skiljes fran narstaende arter genom postpetiolus, som iir starkt 

 och temligen groft strimmig, sardeles hos honan, genom de i bada. 

 konen roda 2-3 dorsalsegmenten pa abdonieit, ett smalt svart tviir- 

 band vid l)asen af det 3:e samt framfor allt genom bakbenens hofter. 

 som pa undre sidan hafva en liten ha?'ig tuberkel, en bildning som 

 erinrar om forhallandet Iios I. cerehrosus. De typexernplar, som 

 forelegat vid ofvanstaende korta beskrifning, iJro nagot storre an de 

 soni jag patriiffat vid Lund och liafva en mera grof punkterad yfa 

 pa 2:a och 3:e dorsalsegmenten samt en antydniug till costula pa 



