antingen fullkomligt flftrinclade (feretes) såsom hos Torymus eller 

 skarpka litade (acute marf/iiiafce) såsom hos Ewrjtoma eller slutligen 

 migot hoptryckta såsom hos Ptevomalus i)up(num. Någongång löper 

 en intryckt linja (sulcus yenalis) emellan ögonen och mandiblernas 

 bas, ofta endast antyd I genom eu mera glänsande färg. Mandiblerna 

 lemna de bästa karaktererna för slägtena såväl med afseende på 

 deras form som beväpning. Hos Pentamererna aro de i allmänhet 

 starkast utvecklade och flertandade, hos tetramerna svagare och en- 

 dast 2-tandade. Deras ryggsida är antingen likformigt kullrig, eller 

 vid basen försedd med tvärnedtryckning; yUre sidan är antingen 

 rak eller (Pt. ptiparum') mot basen försedd med en bugt; inre sidan 

 är beväpnad med 2 — 4 tänder, af hvilka spetstanden är starkast och 

 mera krökt, basaltanden bredast. Ej sällan äro tänderna olika i högia 

 och venstra mandibeln hos en och samma art; antingen är högia 

 beväpnad med 4, den venstra med 3 tänder, af hvilka denna då har 

 basaltanden betydligt bredare än i högra mandibeln; eller också, 

 fast mera sällan är den högra 3-, den venstra 2-tandad. Denna 

 mandiblernas olika beväpning såväl som deras form kan med någon 

 vana lätt nog iakttagas på letVande exemplar och äfven på döda, 

 som ofta hafvii mandiblerna utsperradc, är den ej svår att observera 

 med måttlig förstoring. 



Maxillerna hafva långsträckt stipes, emellan hvilka »leiitum lig- 

 ger innesluten; 2)alperna äro hos pentamererna i allmänhet 4-, liksom 

 labial-palperna 3- ledade med sista leden längst; de tetramera släg- 

 tena hafva dessa organer svagare utvecklade, obetydligt eller ej 

 ledade. 



Antennerna äro fastade midt på pannan eller längre ned, någon- 

 gäng straxt ofvanför clypeus ; stundom nästan hopstående vid basen, 

 aldrig så bredt åtskilda, att afståndet dem euiellan blir större än till 

 ögonen. Antalet af deras leder är fullkomligt constant hos arterna, 

 till en del äfven hos grupperna och skulle vara de ypperligaste ka- 

 rakterer för gruppernas indelning, om ej den stora svårigheten mötte, 

 att man hos små djur är osäker om huru många leder, som böra 

 räknas till de såkallade unnelli och klubban. Antennerna äro ncm- 

 ligen bildade af 1 ) skaftet (scapus), som i allmänhet är längst och 

 mot hvilken den öfriga delen af antennen eller flagellum bildar en 

 vinkel, så att de sägas vara brutna ; 2j pcäicellun, som oftast är 

 triangulär; de derpå följande små leder utgöra de så kallade .■"•) aii- 

 nelli och äro ofta 2, stundom blott en och ligga tryckta så tätt till 

 de följande lederna, att deras antal ej sällan är svårt att observera. 

 De återstående lederna utgöra 4) ftmiculuti med undantag af de sista, 

 hvilkas saturer ofta äro svåra att upptäcka, och som bilda dea så 



