10 



vattendragens bräddar, der dessa gräft sig ned genom de 

 lösa jordlagren, samt vid sjöstränderna. Längs Torneä elf 

 sei" man nastan inga klippor norr oni Pullinki och längs 

 Muonio elf visa sig sädana först vid Äkäsjokis mynning. 

 När man fardas uppför denna ä, finner man pä dess syd- 

 östra Strand det mäleriska Jouhisuannonvaara, nedanför 

 hvars lodräta vägg nägra källor framspringa. Vid Äkäslom- 

 polo ser man äter nägra smä strandklippor och högre upp 

 inklämmes an mellan stätliga bergväggar, hvilka bilda flere 

 sönderklyftade klippartier rika pä skugga och fukt. Äfven 

 längs Ounasjoki framträder klippgrunden flerestädes; vi 

 hafva redan vid redogörelsen öfver resans förlopp nämt de 

 tornämsta bland dessa ställen. I Rovaniemi socken anträf- 

 far man inne pä slättlandet, pä kortare eller längre häll 

 frän flodstränderna, läga rcda granitklippor, hvilka hafva en 

 högst egendomlig qvaderformig förklyftning, sä att de te 

 sig som i ruiner fallna kyklopiska murar midt i ödemar- 

 ken ^). Pä höjderna (vaarat och tunturit) ser man deremot 

 säilän mer än enstaka helt smä hällar eller knölar af den 

 fasta berggrunden. Blott Aakenustunturi utmärker sig för 

 sinä djupa tvärbranta klyftor. Dessa klyftor äro ytterst 

 torra och sterila, sarat deras bottnar fylda med skarpkantiga 

 block, hopade tili mycket djupa stenrös '■^}. Med liknande 

 block äro alla höjder fullkomligt betäckta. De bestä af 

 samma bergart, som den underliggande berggrunden och 

 visa, sä vidt vi kunna minnas, inga spär frän isperioden; 

 de hafva tydligen af frosten blifvit lösspjelkta frän bergens 

 yta. Der markens sluttning är stark, bindes den ej af nä- 

 got mellanliggande grus, emedan smältvattnet om vären och 

 regnet om sommarn sköljer bort alla förvittringsprodukter. 

 Men pä de fiata topparne och pä sädana ställen, der 

 sluttningen är svagare, blir gruset liggande qvar och fyller 



^) Afbiklningar af sfidana finnas i Inbergs Bidrag tili Uleaborgs 

 läns geognosi (Bidrag tili kännedomen om Finlands natur och folk, hiif- 

 tet 20, 1876) och efter honom hos Ignatius, Suonien maantiede, hiift. 2. 



^) Oratalas redan af H. J. Holmberg i bans Materialier tili Fin- 

 lands geognosi, Helsingfors 1858, sid. 195 och 19G. 



