11 



mellaurummet mellan stenarne. Endast pä sädana ställen 

 kan nägon annan vegetation uppstä än klippmossor och 

 skorplafvar. 



Slättmarkenia och de lägre kullarne bära i allmänhet 

 närmast ber^grunden ett lager af lerfattigt löst krossgrus. 

 Dock hafva äfven lagrade jordarter en vidsträckt utbred- 

 ning. Vi hafva redan omnämt terrassen vid Kuivasvaara, 

 hvilken genomskurits af Äkäsjoki. Den bestäi- vid genoni- 

 skärningen alit igenom af sand och eger en fullkomligt 

 jemn, nastan vägrät yta. Denna bank kan icke hänföras 

 tili nägra nu existerande flodlopp, utan mäste antagas vara 

 afsatt af jökelelfvarne efter inlandsisens största utbredning. 

 Andra mycket ansenliga, här och der rullstensförande sand- 

 lager följa de stora floderna at pä ömse sidor och sträcka 

 sig ofta tusental meter inät frän stranden. Vanligen aro 

 de dock blott nägra himdra meter breda vallar langs elf- 

 varne. Det är pä dessa vallar de flesta af omrädets byar 

 och odlingar aro belägna. De äro sannolikt postglaciala, ty 

 de sträcka sig snedt emot reftlornas riktning och innehälla 

 blott enstaka partier af sten, som dä alltid är rundrullad. 

 En del af dem är tili och med ännu under bildning. Flo- 

 derna i norra Finland stiga nämligen vid snösmältningsti- 

 den högt öfver sitt medelständ. Vid vär färd frän Torneä 

 norrut sägo vi vidsträckta strandängar stä under vatten med 

 de talrika ladorna strödda som klippor pä en fjärd. Der 

 strömmen är instängd mellan höga stränder, rycker den dä 

 med sig stycken af de lösa jordlagren. Vi sägo flerestädes 

 mellan Pello och Kolari stora sträckor af sandvallarne ur- 

 ätna af floden och massor af träd dels nedrasade med jor- 

 den, dels kullstjelpta med topparne i vattnet. Den sälunda 

 bortsköljda jorden slammas iipp och fiires nedför elfven, I 

 sjelfva strömfäran afsätter sig blott det gröfsta gruset ; det 

 öfriga sjunker smäningom tili botten pä de öfversvämmade 

 markerna. Sanden stannar naturligtvis, säsom tyngst, när- 

 mast strömmen, och hopar sig der är efter är tili dess den 

 bildar en vall, som, dä vattnet äter börjar sjunka, skiljer 

 elfven frän det qvarliggande flödvattnet pä läglandet. Der 



