31 



nas da granskog i närheten. kan man förutse, att dess ve- 

 getation slutligen skall blifva moartad eller ren tallskog, 

 om ej en skogseld plötsligen afbryter utvecklingen och in- 

 leder en ny serie. 



Blandskogarnes normala ständort inom värt omräde 

 är vägrät eller svagt sluttande, frisk sandjord, ehuru de of- 

 ta stä pä lertomt grus, stundom pä temligen torr mark el- 

 ler pä branta backar och niycket säilän i fuktigt läge. 



Pä gröfre, fastare grus och pä lerhaltig jord, men för 

 öfrigt i alldeles likadant läge anträffar man ett annat slag 

 af blandskogar, i hvilka granen är öfvervägande öfver tal- 

 len.. Deras underväxt bildas af rikliga ris, isynnerhet Myr- 

 tilhis nigra, och ymniga mossor, isynnerhet Hylocomium 

 parietinum, men äfven Hylocomium proliferum och Polyfri- 

 chum commune i mer eller mindre betydlig mängd. De äro 

 beskrifna i n:o 12, i) 13 och 14 (ahiegno-hetuleta) och 

 vi hafva äfven vid granskningen af granskogarne sett, huru 

 de uppkomma ur björkskogen och smäningom öfvergä tili 

 ren granskog. Da de blilva äldre och granen börjar taga 

 öfverhand, infinna sig stundom Carex alpina, Listera cor- 

 clafa och Pedicularis lapponica. Pä grund af sin förgäng- 

 liga beskaffenhet nä granblandskogarne icke sä stor utbred- 

 ning som tallblandskogarne. Deras förekomst är bunden 

 vid björkskogens utbredning och derför allmännast i de in- 

 re försumpade delarne af slätten samt vid bergrötterna, da 

 deremot tallblandskogarne, säsom redan tidigare blifvit nämdt, 

 räda pa strandvallarne och högländta marker. 



Bland sällsyntare växter, som af oss iakttogos uteslu- 

 tande i blandskog, märkas CaJamagrostis epigejos och Pla- 

 tanthera hifoJia, hvardera a Karhujupukka. 



Löfskogarne. 



Björkbeständ uppkomma hufvudsakligen pä tre ständ- 



') Häi- böra Equisetum silvaticum och Oxycoccus microcarpus, 

 hvardei-a spridda, tilläggas- 



