165 



mäste vara lifligare, der dessa äro mera olikartade, och 

 emedan växtvandringen lättast bör kiinna iakttagas pä grän- 

 sen för en arts iitbredning. Dessutom bör omrädet tili kii- 

 mat och jordmän vara sä likformigt soin möjligt, pä det 

 att man mä hafva med sä fä yttre inverkningar som möj- 

 ligt att räkua. 



Blekinges natur. 



Ett omräde, som uppfyller alla dessa vilkor, är land- 

 skapet Blekiuge i södra Sverige. Redan vid mitt första be- 

 sök der, sommarn 1878, slogs jag af den skarpa kontrasten 

 mellan dess södra och norra del, hvilken företeelse jag strax 

 insäg vara omöjlig att förklara blott pä grund af böjdskil- 

 iiaden. Förnyade besök hos minä der boende Föräldrar satte 

 mig i tillfälle att 1879 och 1882 egna ytterligare nägon tids 

 iippmärksamhet at landskapets vegetation, och, dä under 

 minä resor pä annat häll de ofvan framhällna spörjsmälen 

 om växternas kamp för tillvaron alit mera trängde sig pä 

 mig, beslöt jag att egna sommaren 1884 ät en närmare un- 

 dersökning af Blekinges vegetation. Jag valde denna trakt 

 sä mycket hellre, som de tvänne växtregioner, hvilka sam- 

 manstöta der, finnas representerade eller ätminstone antydda 

 äfven i Finland. Den smäländska vegetationen är tili sitt 

 skaplynne fullkomligt lik vissa trakters i det inre af södra 

 Finland. Blekinges kusttrakt eger en natur, som päminner 

 om Älands eller Abotraktens, dock med den väsentliga skil- 

 naden, att södra Sverige eger tvänne beständbildande träd- 

 arter, som saknas i Finland, rödboken och afvenboken. 

 Men jemte dem ingä i landskapets sydländska vegetation 

 alla de element, som äro tongifvande inoni Finlands ekre- 

 gion. De arter, som saknas i den sistnämnda, lända säledes 

 undersökuingen blott tili fromma, emedan de förstärka kon- 

 trasten mellan de tvä regionerna samt göra kampen mellan 

 dem lifligare och lättare att följa. 



Blekinge utgör den Östra hälften af det smäländska 

 höglandets södra sluttning. Gränsen mot Smäland ligger 



