166 



medeltal 35 kilometer frän kusten, och floddalarne och sjö- 

 arne nä, der de korsas af gränslinien, 75 — 160 meters höjd 

 öfver hafvet. Landets lutning mot söder är säledes ganska 

 obetydlig, 1: 315 eller 11 bägminuter. 



Vattendragen och sjöarne, hvilka äro mycket talrika, 

 meii smä, äro alla belägna i grunda slatbottnade dalar med 

 nägon gäng branta, men aldrig höga väggar och berggrun- 

 den vanligen pä flere ställen synHg pa sjelfva dalbottnen. 

 Deras bredd vexlar mellan en kilometer och nägra fä me- 

 ter, i hvilket senare fall väggarne ofta äro branta, sä att 

 dälden ter sig som en klyfta. Vanligtvis äro dock i sädana 

 dälder väggarne helt läga, sä att beskuggningen i dem ej 

 bhr starkare än pä jemn mark. Blekinges dalar bilda flere 

 mycket greniga system af längre och kortare rätliniga styc- 

 ken, som pä mänga ställen förenas med hvarandra genom 

 tvärdalar. De yttersta förgreningarna kila upp pä den 

 längsamt mot hafvet sliittande klipp-platän, i hvilken detta 

 nätverk är inmejsladt, och sluta der oftast säckformigt. Pla- 

 tän, som uppfyller mellanrummen mellan dalarne, intager 

 större delen af landskapets areal. Den är ganska jemn, 

 endast krusad af de smä knallar, som ntmärka ett af skridis 

 bearbetadt omräde. Men enstaka kullar höja sig obetyd- 

 ligt öfver den omgifvande marken. De ansenligaste ligga 

 i norra delen och nä 15 meters höjd öfver platän, men i 

 angränsande del af Smäland äro de bäde talrikare och högre. 



I kusttrakten vidga sig dalarne, mynna in i hvarandra 

 och anastomosera allmännare. Der qvarstä resterna af berg- 

 platän säsom isolerade klippor pä fälten; mänga af dem 

 ganska branta, och nägra af ett rätt stätligt utseende. I 

 skärgärden utgöra öarne och holmarne platäns fortsättning, 

 sunden och vikarne dalsysternets, samt Ijärdarne de vidare 

 bäckenens under hafsytan sänkta delar. 



Berggrunden är enformig. Öfver större delen af land- 

 skapet räder en temhgen grof kornig ögongneis med sä otyd- 

 lig skiktning, att den förvillande liknar porfyrgranit. Den 

 vittrar längsamt, sä att berghällarne tili största delen äro 

 bara, der de ej täckes af morängrus eller aflagningar. Den 



