200 



Skandinavien äro sädana tallskogar inskränkta tili städernas 

 och kjrkobyarnes närmaste grannskap, tili lägerplatser och 

 andra mycket besökta fläckar. 



Om en tillräcklig mängd graufrö faller pä sädana af- 

 verkade skogsmarker, hvilkas mosstäcke icke hunnit utträn- 

 gas af gräs eller Ijung, nppspirar ung gvanskofj' Men har 

 kalhygget stätt sä länge, att mossan förstörts, ellei- finnas 

 icke frögranar i närheten, nppstär björk- eller blandskog, 

 eller nägon gäng tallskog, äfven om platsen förut burit gran- 

 beständ. Intet träd förmär hastigare än graneu fördrifva de 

 Ijusälskande örter och gräs, hvilka alltid infinna sig pä hyg- 

 gena. Dä grantelningarna, säsom vanligtvis är fallet, stä 

 tätt, bilda deras barrklädda vägrätt utstäende grenar ett 

 fullkomligt slutet täcke öfver marken, hvilket hindrar hvarje 

 solsträle att tränga ned. Gör man sig mödan att böja un- 

 dan grenarne och se efter, hvad som försiggär der nere i 

 dunklet, finner man vanligen en yppig, tät mossa, hufvud- 

 sakligen Hylocommm parietinum, i hvilken nägra tumshöga, 

 klena och sterila ständ af Anemone nemorosa, Fragaria 

 vesca, Orohus Uiberosus, Oxalis acetosella, Potentilla tor- 

 mentilla, Stellaria graminea, Veronica chammlrys, V. offi- 

 cinqlis, Viola silvatica och nägra fä andra örter föra ett 

 tynande lif jemte nägra magra hladkni-p-pen a,? Aira flexjiosa 

 och Lumia yilosa. Tili och med Myrtillus 7iigra och Vac- 

 cinium vitis-idcea trifvas ej rätt väl i detta mörker. Endast 

 Pteris aqiälina, Poimlus tremnla, Salix caiirea och 8. aurita, 

 hvilka ännu kunna se de unga granarne öfver hufvudet, tyc- 

 kas ej veta af nägon nöd. Men deras tur kommer ock, sam- 

 tidigt med att barrfallet frän de nedre grangrenarne päskyn- 

 dar mossans undergäng. Inom ett visst stadiura af skogens 

 iitvcckling täi granen sälunda ofta ingen underväxt. Detta 

 gäller dock endast om de tätaste beständen, i en älder af 

 10 — 20 är, och har alls ingen tillämpning pä de gransko- 

 gar, hvilka utvecklat sig ur björk- och blandskog. 



Granskogens uppkomst direkte pä kalhuggen mark 

 mäste betraktas som i viss män konstlad. Det cär icke den 

 väg, naturen i ostördt tillständ kan väljä för frambriugau- 



