210 



Hittills hafva vi redogjort för de förändringar, som 

 vegetationen undergär, da barrträd och björk taga öfver- 

 hand pä blottad mark. Men vi hafva redan vid beskrifnia- 

 gen af gräsbackarne päpekat, att äfven andra träd och bii- 

 skar i större eller mindre mängd uppspira pä jord, som 

 blifvit blottad. Hvilka trädarter i hvarje särskildt fall bhfva 

 de rädande pä en plats, beror endast i ringa grad pä jord- 

 mänen. I ett föregäende kapitel är päpekadt, att samma art 

 kan förekomma pä ganska olika jordmän, iitsatt för oHka 

 belysning och bevattning, och att man pä andra sidan finner 

 en mängfald af arter pä ständorter, hvilkas beskafienhet ej 

 företer sä betydande oKkheter, att vegetationens vexHng deraf 

 kunde förklaras. Detta är man isjnnerhet i tillfälle att 

 iakttaga hos gräsbackarne. Man mäste deraf draga den 

 slutsatsen, att den blifvande första formationens beskafien- 

 het i främsta rummet bestämmes af den omständigheten, 

 hvilka arter träd och buskar hunnit rotfästa sig pä platsen, 

 innan den blef gräsbunden eller Ijungbeklädd. Ty Ijungen 

 och gräsmattan bereda stora svärigheter för de flesta träd- 

 och buskfröns groning och deras telningars tidigaste ut- 

 bildning. 



Dä eken blifvit det förherskande trädet pä gräsbac- 

 karne, undergär dessas vegetation under de första äreu säi- 

 län nägon annan förändring än den, som inträder oberoende 

 af trädbeständet. Är jorden rik pä mylla, sä bibehäller sig 

 gräsformationen länge, är jorden mager, sä infinner sig Ijun- 

 gen mycket snart. Sälunda kan man se ehhackar med un- 

 derväxt af gräsbackevegetation och sädana med Ijungmatta. 



Orsaken tili ekens ringa infiytande pä underväxteu är 

 sannolikt den, att detta trädslag ställer sig glest och sälunda 

 endast svagt beskuggar marken. Dess krona är dessutom 

 gles, dess bladatiall följaktligen ringa, och vinden skingrar 

 lätt de nedfallna löfven ur det glesa beständet. Tillförseln 

 af ny mylla är derför längsam. Smäningom mäste dock 

 huraushalten ökas. Ty med tilltagande älder vidgas och 

 tätnar ekkronan och löfiallet blir rikligare. Detta förklarar, 

 hvarför äldriga ekar alltid stä pä humusrik gräsbeklädd mark 



