246 



Oxycoccus palustris förvandla den slutligen tili en vanlig 

 torfniosseformation,, i hvilken björk och tali växa upp. 



Vi kunna icke här uppehälla oss vid alla de lokala 

 variationer, som samverkan mellaii de fran vatteiisamlingar- 

 nas bräddar och de fran sjelfva vattenytan utgäende forma- 

 tionsserienia astadkommer. Deras inverkan pä vegetationens 

 gestaltning ar försvinnande liten, emedan de intaga alldeles 

 obetydliga vidder, äro af kort varaktighet och icke afbryta 

 eller föiandra de utvecklingsserier, soni vi här skildrat. Den 

 vigtigaste af dem hafva vi nyss antydt: Agrostis-&xiQvndi^ 

 inträngande i torfgrafvarne. Af detta exempel kan man se, 

 hurii litet detta slags blandformationer hafva att betyda. 



Vegetatioueiis iitveckliiig pä kilypor, 

 Klippornas växtsarahällen deltaga endast obetydligt i 

 växternas kamp om utrymmet. Nägra klippsamhälleu intaga 

 lodräta väggar, klyftor och hälor, d. v. s. sadana ständorter, 

 som aldrig fa nägon annan vegetation. Pä andra ständor- 

 ter gifva de utan kamp vika för den fran grannskapet in- 

 trängande fullfärdiga vegetationen, i det klipphällarnes mos- 

 sor och lafvar blott tjena tili underlag för högre växter. 

 Om man undersöker jordmänen i sädana ris-, gräs- eller 

 trädformationer, som stä pä berggrund, finner man alltid 

 melian myllan och klipphällen ett tunt gruslager, utan hvil- 

 kets närvaro dessa formationers tillvaro pä sadan lokal i 

 sjelfva verket vore otäukbar. Ty endast ur detta grus kan 

 regnvattnet, som närer växterna, erhälla de för växtlifvet 

 nödvändiga mineralämnena. Endast sä tili vida äro klipp- 

 formationerna af vigt för vär närvarande undersökning, att 

 det just är de, som framkallat gruslagret. I detta afseen- 

 det tyckas Orimmia hypnoides, Hylocomium parietinum, Di- 

 cranum scoparium, Cladina silvatica och Cl. rangiferina 

 vara de i Blekinge verksammaste arterna. De bilda tillsam. 

 mans en grupp af smä formationer, som efterträda skorp- 

 lafvarnes samhällen pä sädana berghällar, hvilka icke all- 

 deles sakna skydd mot soi och vind. 



De formationer, som vanligtvis efterträda klippforma- 



