251 



nada och Aljaska uppväxer pa de sträckor, der^ barrskog 

 blifvit nedbränd, Han sjelf har iakttagit detsamma i Sibi- 

 rien, men blott undantagsvis. Räkar branden ega rum just 

 pä den tid, da det mesta björkfröet häller pä att sprida sig, 

 gror det i askan vid första regn ocli fyller platsen (sid. 648). 

 Och äfven i kulturens spär följer löfskogen gerna ocli inta- 

 ger med sin omvexlande vegetation de öfvergifiia svedjemar- 

 kerna (sid. 650). Men detta endast för en tid. Björken 

 gifver skydd at barrträdens unga plantor och förbereder sä- 

 hmda barrskogens äterkomst, sa att, när naturen fulländat 

 sitt kretslopp, är den urspningliga vegetationen äterstäld 

 (sid. 649). 



Vi kunna af vegetationens kamp i Blekinge draga den 

 slutsatsen, att under det kiimat, som nn räder i detta land- 

 skap, den sydländska vegetationen är starkare än den nor- 

 diska. Den förra är stadd i utbredning jDa den senares be- 

 kostnad. Bevisar detta en klimatförändring? Eller häller 

 den sydländska vegetationen endast pä att försöka ätertaga 

 den mark, som blifvit beröfvad densamma af de i menni- 

 skans hägn framträngande nordiska formationerna ? 



I nägon män är detta senare händelsen. Ty notoriskt 

 är Blekinge nii fattigare pä bok och isynnerhet ek än för 

 ett par ärhundraden tillbaka, da örlogsvarfvet i Karlskrona 

 anlades. Svenska marinens skepp hafva uppslukat land- 

 skapets tillgäng pä ädelt virke. Men de historiska doku- 

 menten sträcka sitt vittnesmäl sä obetydligt tillbaka, att 

 nägra för vegetationen ödesdigra klimatförändringar icke ens 

 kunnat förutsättas under den sedän dess förfiutna tiden. 

 Man mäste söka svaret pä vär fräga i torfmossarne, der 

 vida äldre tiders växtlemningar ligga bevarade hvarf öfver 

 hvarf. 



