mau indela växtenia uti mer eller mindre talrika och väl 

 begränsade grupper. Da hvarje lokal förhäller sig pä ett 

 bestämdt sätt ined afseende pä dessa samma egenskaper, 

 mäste den ega en motsvarande vegetation, bestäende af de 

 arter, hvilka de mot lokalens egenskaper svarande s. k. ve- 

 getationsgrupperna ') hafva gemensamt. 



Den praktiska konseqvensen af denna sats var, att 

 man vid framställnino-ar af vegetationen uto-ick frän ständ- 

 orterna, ocli sasom bildande ett växtsamhälle uppräknade 

 de arter man observerat pa lokaler, som man ansäg erbjuda 

 växterna samma lefnadsvilkor. Under sädana förhällanden 

 mäste det framstälda växtsamhället blifva en konstprodukt, 

 som blott närmade sig sin förebild i naturen i samma mon, 

 som forskarens kännedom om och uppskattning af de pä 

 växternas förekomst inverkande faktorerna var riktig och 

 fullständig. 



De förnämsta representanterna för denna riktning äro 

 Thurmann-) och Sendtner samt A. de Candolle^). 



Dä artbegreppet var det hufvudsakliga föremälet för 

 deras studium, var det naturligt, att Humboldts fysio- 

 gnomiska växtformer icke för dem skuUe fä nägon betydelse, 

 och att de skulle anse resultatet af den ofvan framstälda 

 deduktionen blott som en biprodukt af deras arbete, ett 

 visserligen intressant, men mindre vigtigt och utom deras 

 egentliga arbetsfalt liggande kapitel. Denna äsigt uttalas 

 i sjelfva verket af de C and o 11 e ^). 



Emellertid hade Humboldts växtfysiognomiska ideer 

 blifvit rigtigare uppskattade af den vid tiden för deras för- 



1) Enligt Sendtners terminologi, icke v. Post s. 



2) Essai' de phytostatique, 1849. 



3) Geographic botanique raisonnee, 1855. 

 *) Op. cit. I, pag. 419. 



