8 



Kerner är, sä vidt jag har mig bekant, den förste, 

 som gifvit en pa direkt iakttagelse grundad framstäJlning 

 af formationernas utvecklingshistoria och deras genetiska 

 sammanliang sinsemellan '). 



Vi kunna säledes uti arbetet for iitredandet af vege- 

 tationens fysiognomik särskilja tvenne olika riktningar: deu 

 deduktiva, utgängen frän Schouw och fullt utbildad af 

 Sendtner, samt den induktiva, utgängen frän Humboldt 

 och bäst representerad af Kerner. 



Den förra skolan förutsätter som bekanta de yttre 

 Jefnadsvilkor, af hvilka hvarje arts uppträdande är bero- 

 ende. Genom olika synteser af dessa faktorer sammansät- 

 ter hon standorterna och deras motsvarande vegetation. 

 Hon bygger sälunda pä den allmänna princip, att, sä länge 

 arternas utbredningsförhällanden äro lika, samma komplex 

 af lokala förhallanden mäste motsvaras af samma forma- 

 tion 2). 



Denna princip är dock faktiskt origtig. Ty om man 

 besöker t. ex. en mo uti mellersta Finland, skall man der 

 pä en areal, inom hvilken inga olikheter uti mai'kens ke- 

 miska eller fysiska beskaflenhet och exposition kunna upp- 

 visas, se ätminstone tvenne skarpt skilda växtgrupperingar 

 fläckvis omvexla. Den ena är en jemn och tät matta af Cla- 

 dina silvatica med inströdda andra lafvar samt Polytricha 



') Se t. ex. det ytterst intressanta kapitlet V af hans beskrifning 

 öfver alpvegetationen, op. cit. p. 239. Han äterkonimer för öfrigt oupp- 

 hörligt tili denna vigtiga fräga. 



2) „Die Vegetationsform des Standortes besteht aus den Vegetations- 

 gruppen der geograpliischen Verbreitung, der klimatischen Faktoren, der 

 Nahrungsmittel und der physicaliscben Bodenbeschaffenheit." Sendtner, 

 op. cit. p. 438. Författaren har begagnat ordet „Vegetationsform" sä- 

 som synonymt med Grisebachs „Vegetationsformation". 



