11 



(vegetationsformer)." I likhet med v, Post och Kerner 

 särskiljer Norrlin blott ett fatal grundformer, hvilka redan 

 uti hans första afliandling äro använda, nämligen träd (barr- 

 och löf-), buskar, örter, gräs, ris, mossor och lafvar. ^Stun- 

 dom uppträda flere af dessa grupper i jemnare blandning, 

 men vanligen är nägon eller nagra fa förherskande och be- 

 tinga antingen sjelfva ständorten eller konstituera en del 

 af dess hufvudvegetation och bestämma dess allmänna 

 grunddrag. I sädant fall ingä elementer frän de öfriga 

 grupperna i underordnad mängd samt visa sig ofta till- 

 fälligtvis, men ej säilän äfven sasom karakteristiska be- 

 standsdelar." 



Ständortsbegreppet omfattar säledes enligt Norrlins 

 betraktelsesätt bäde stationen och dess växttäcke. Dess 

 bestämningar äro en likformig station med en homogen ve- 

 sretation. Att den förra af dessa bestämningar dock är 

 den vigtigare, kan man se deraf, att den uti tvifvelaktiga 

 fall är den afgörande. Om nämligen bäda bestämningarne 

 vore väsendtliga, sä skuUe en ny ständort alltid uppkomma, 

 sä ofta endera af dem i nägon betydligare grad ändrades. 

 Antingen kan stationens egenskaper vara konstanta och 

 vegetationens förändras, eller tvärt om. I förra fallet gif- 

 ver han at sinä standorter en mycket stor latitud, säsom 

 synes t. ex. vid hans behandling af moarne, i) talrika andra 

 exempel att förtiga. Pä denna ständort kan risvegeta- 

 tionen fläckvis vara dominerande och pä andra fläckar all- 

 deles saknas. Alltsä förändras liär en af vegetationens vig- 

 tigaste bestandsdelar, utan att en särskild ständort pä grund 

 deraf uppställes, A andra sidan ätskiljas standorter med 

 större olikheter hos stationerna, om ock deras vegetation 



») S. ö. Tavastl. flora, p. 92. 



