18 



Det är växternas eget grnppeiingssätt, utan afseeiide 

 pä lokala förliallanden eller andra pä detsamma inflnerande 

 moment, soin ntgör föremal för nndersökningen. För att 

 dervid icke vilseledas af förutfattade meninsfar ocli för att 

 tillika vinna en sä öfversigtlig och objektiv bild som möj- 

 ligt af de anteckiiade växtsamliällena, har jag användt en 

 metod, att grafiskt framställa dem, och i de grafiska fignrerna 

 iitelemnat saväl de vulgära ständortsnamnen, som livarje 

 annan antydning om de stationers beskaffenhet, pä hvilka 

 växtsamliällena vuxit upp. 



Fignrerna ntgöras af qvadrater, indelade uti horizon- 

 tala och vertikala afdelningnr. Medels de horizontala af- 

 delningarne äskadliggöres skiktindelningen. Pä grnnder, 

 som längre fram ntförligt frnmställas, har jag särskilt sju 

 skikt, af hvilka dock ett eller flere saknas i nastan alla 

 formationer. För hvart och ett skikt är en horizontal rad 

 reserverad, hvilken tili en viss längd ifylles, om skiktet 

 finnes representeradt, men lemnas tomt, om motsvarande 

 skikt saknas. 



De vertikala kolumnerna angifva de fem ymnighetsgra- 

 der, som ofvan blifvit nppräknade. För att den relativa 

 vigten af dessa grader uti formationens fysiognomi mä tyd- 

 ligt framträda, har at hvarje högre grad gifvits en dubbelt 

 bredare kolumn, än at den närmast lägre (samtliga kolum- 

 ner räknade ända frän figurens kant). Kohnnnindelningen 

 fortskrider trän venster at höger, och för att beteckna den 

 ymnighetsgrad, i hvilken ett visst skikt är representeradt,. 

 ifylles skiktets horizontala rad frän venstra kanten tili grän- 

 sen for den kolumn, som angifver den i fräga varande ym-i 

 nighetsgraden. 



Öfver högsta skiktets rad kunde man ännu placera 

 en horizontalrad för epifyter och slingerväxter, men da de 



