42 



pen ingär alltid en större eller mindre mängd örter. An 

 äro de blott spridda i den sammanhängande gräsmattan, än 

 täfla de med gräsen i ymnighet. 



I en del af de anteckningar, som tillhöra den sista 

 kategorin, finna vi, att örtvegetatiouen är af" följande be- 

 skaffenhet. Mellanrummen mellan gräsens tätt hopade lot- 

 skott utfyllas af en brokig mängd lägväxta smäbladiga ör- 

 ter, tillhörande talrika oravexlande vegetationsforraer, bland 

 hvilka dock ingen förekommer i sadan mängd, att den en- 

 sam skulle bestämma vegetationens karaktär. öfver denna 

 ört- och gräsbladmassa höja sig i ymnighet de stora, breda, 

 flikiga bladen af Geraniumiormen samt ännii högre nägra 

 resliga representanter för SoUdagoformen och en annan hög- 

 växt örtform (Thalictrumarter). 



Genom mängfalden af former sammanflyta de olika 

 skikten, sä att skiktindelningen här icke skulle knnna blifva 

 naturlig. 



Figurerna 44 — 46 framställa en formation af denna 

 grupp. Växtmattan bildas af en gräsform, Airaformen 

 (Aira ccespitosa), Geraniumformen samt de lägväxta 

 smäbladiga ängsörterna. Inblandningen bestär hnfvud- 

 sakligen af rikliga lägre, svagt eller alls icke tufbildande 

 gräs samt rikliga — strödda högväxta örter (Thalictra, 

 Solidago, Veronica longifolia). Denna Aira-Geraniiim-forma- 

 tion (Air et a geraniosa) tillhör de växtsamhällen, hvilka 

 Wainio beskrifver imder rnbriken ^niitty-töyräät" (campi 

 herhidi) '). 



Den ny SS nämda airaformen finnes icke särskild 

 hos Wainio och inbegripes af Grisebach i hans ^Wie- 

 sengräser." Den utmärker sig genom sin starka tufvighet, 

 sinä smala blad samt de höga spensliga vippbärande sträen. 



>) Op. cit. p. 45. 



