— 212 — 



In Spania, De Rocasolano (1916) găsise un optimum de 6 mgr, 

 Mn, cu o fixare maximă de azot, de 4 mgr. 



3. Influenţa sulfatului de manganez asupra 

 microbilor amonizanţi. 



Materiile azotate organice ce se găsesc în sol şi mai ales sub- 

 stanţele albuminoide animale şi vegetale, sunt descompuse de o floră 

 foarte variată de microorganisme aerobii şi anaerobii, care transformă 

 azotul organic, prin degradări succesive, în amoniac, cu producţie 

 în acelaş timp de anhidridă carbonică şi apă. 



In aceste fermentaţiuni amoniacale ce pot îi considerate, după 

 Effj^ont, ca rezultatul unei hidrolize a substanţei proteice, intervin 

 şi diastazele secretate de aceste microorganisme (trypsine, amidaze, 

 etc.) care aduc azotul proteic, prin hidratări succesive, în stare de 

 azot aminat şi în sfârşit de azot amoniacal. Amidazele sunt, ca şi 

 tripsina, diastaze digestive, producând hidroliza finală a amino-aci- 

 zilor pentru a-i face asimilabili. 



In fermentaţia amoniacală a urinei, care expusă la aer, devine 

 din acidă alcalină, prin transformarea ureei în carbonat de amoniac, 

 Pasteur izola un ferment Torula ureae, pe care apoi Van Tieghem 

 îl descrise sub numele de Micrococcus ureae, mici elemente ro- 

 tunde, grupate în lănţişoare. 



Mai târziu se descoperiră şi alte microorganisme ce provoacă 

 fermentarea ureei: Urococcus, Urosarcine, Planosarcine, Urobacillus, 

 etc. Aceşti fermenţi sunt foarte numeroşi ; îi găsim în aer, în sol şi 

 noroaie, în apa canalurilor, în gunoaie, etc. şi hidrolizeazâ nu numai 

 urea, ci şi alţi compuşi azotaţi ai gunoaielor şi urinelor : acid uric, 

 acid hipuric. 



Hidroliza ureei e provocată de o diastază secretată de aceşti 

 microbi, «urează», descoperită de Musculus, în 1874, şi al cărei rol 

 fu bine definit de Miquel. Ea poate fi preparată cultivând unul din 

 aceşti fermenţi într' o soluţie apropriată (urina, soluţie de peptonă cu 

 uree, etc.) şi filtrând prin filtrul de porcelan poros. 



Această urează fu găsită în urmă de diferiţi autori în mucega- 

 iuri, în ciuperci şi în general în regnul vegetal. 



Mai produc amoniac şi alte microorganisme: Proteus (uulgaris 

 punctatus, etc.) B. pufrificus, B. fluorescens, B. mi/coides, B. subtilis, 

 B. mesentericus, unii fermenţi butirici, etc. 



In experienţe anterioare, Kelley (1912), arătase în mod vag că 

 amoniîicarea era aproape egală în solurile cu mai mult sau mai pu- 

 ţin manganez, iar alţi autori, Greaves (1916J şi Deathik (1919) con- 



