5. III. 1904. Granit. — E. Reuter. 91 



Fjolärets lemmeltäg äro bland de mest omfattande, som 

 iakttagits i Finland, och torde under det gängna seklet öfver- 

 träffats endast af 1807--10 ars vandring, da lemmeln pä hösten 

 1808 i Stora skaror nädde ända fram lill Bottenhafvet. När- 

 inast kan lemmeläret 1903 jämföras med 1840, da djuren pä 

 nägra mii när nädde hafskusten. 



I fall vintern värit och blir gynnsam för fjällemmeln är 

 det ej omöjligt, alt rörelsen fortgär ännu instundande sommar. 

 Dock hör en lycklig öfvervintring utanför utbredningsomrädet 

 tili sällsyntheterna, likasom ock större ätertäg blott säilän iakt- 

 tagits. Lemmelns normala födoämnen, renlaf, Ilylocovniur)- och 

 Dicraytum -mossa, bärris och dvärgbjörk, aftaga i den män tä- 

 get när mera odlade trakter, och tillgängen pä gräsrötter och 

 hö är vintertiden ocksä begränsad. Konama därtill en läng- 

 sam snösmältning och starka nattfrosler med ätföljande isbild- 

 ning, äro djuren dömda tili undergäng. 



Lemmeltägen följas alltid af stora skaror räfvar af bäda 

 arterna, hermeliner, vesslor, fjösbenta vräkar och högnordiska 

 ugglearter, som efter lemlarnas utrotande ofta hamna söderut. 

 Sä t. ex. iakttogs efter 1894 — 96 ärs lemmelrörelser en myc- 

 kenhet fjällugglor i landets södra och sydvästra kusttrakter. 

 Dä det antagandet ej är utesliitet, att dessa ätminstone delvis 

 hitkommit frän Dalarna i Sverige öfver Alands södra skärgärd, 

 vore det skäl att publicera hvarjehanda iakttagelser öfver före- 

 komsten af arktiska djurarter i södra Finland.» 



Doktor Enzio Reuter föredrog : 



Die hypopiale Nymphe von Falculifer rostratus (Buchh.) 

 als Endoparasit der Taube. 



» Vor einigen Jahren v^urden in dem zootomischen Institut der 

 hiesigen Universität an Tauben, die als Seziermaterial dienten, 

 und zwaT in dem Bindegewebe ausserhalb der Trachea, zahl- 

 reiche Individuen einer eigentiimlichen Milbenform von Herrn 

 Assistenten, Mag. D. A. Wikström angetroffen. Diese Milben 

 \vurden Herrn Dr. Erik Nordenskiöld zur Bestimmung 



