v. Några huvuddrag i Stockholmstraktens 

 naturförhållanden och växtgeografi. 



Det område, som här är föremal för ett mera ingående växt- 

 geografisk behandling, utgör enligt nyaste och bästa källor sam- 

 manlagt ^62.2^^ Jiektar eller något mera än ettdera av landska- 

 pen Bohuslän, Närke eller Gästrikland, men blott en nittiosjunde- 

 del av Sveriges hela yta. Dess nordligaste parti ligger vid c. 

 59^ 47' n. b., dess sydligaste vid c. 58° 44', de mest avlägsna 

 punkterna mellan skären längst i NO och SV ligga omkring 

 160 km åtskilda fågelvägen och största utsträckningen i O — V 

 är 100 — 125 km. Administrativt omfattar det mellersta och 

 södra delen av Stockholms län samt några fä socknar (Hölö, 

 Mörkö, Trosa, Vagnhärad, Västerljung, Över- och Vtter-En- 

 hörna) inom Södermanlands. 



I växtgeografiskt avseende ligger områdets största intresse däri, 

 att det är beläget i yttersta nordkanten av den stora centraleuro- 

 peiska ekregionen, där ännu floran är efter nordiska förhållanden 

 artrik; bortåt 60 % av alla landets högre växter träffas inom 

 området. Något tiotal mil längre mot norr är såväl eken som ett 

 mycket stort antal växter med fordringar likartade detta träds ej 

 längre livskraftiga medlemmar av vegetationen utan blott relikter, 

 som måst söka sig en tillflyktsort pä särskilt gynnade platser. 

 En kort översikt av traktens naturförhållanden torde vara pä sin 

 plats, innan något ingås pa de rent växtgeografiska spörsmålen. 



Berggrunden. Hela området är att räkna till det ostsvoi- 

 ska giieisonirådet. inom vilket emellertid finnes en betydande 

 växling i gneisens utseende, kemiska sammansättning, struktur 

 och tillkomstsätt. De lösa jordlagrens natur, liksom ock den i stor 

 omfattning i dagen gående berggrundens topografi, står i nära 

 samband med denna härskande bergarts egenskaper. 



Gneiseii tillhör som bekant de starkt silikat- eller kiselsyrerika. 

 på baser jämförelsevis fattiga bergarterna. Av föreliggande ana- 

 lyser att döma är kalihalten i allmänhet god och bör kunna lämna 

 en för den vilda vegetationen fullt tillräcklig mängd av detta 

 viktiga växtnäringsämne. Den torde variera mellan i och 5 %. 



