XXXVI 



holmsområdet blev land. behöva ej här närmare diskuteras. 

 Det är tillräckligt erinra om, att havet täckte området under 

 hela ishavstiden, under den därpå följande perioden, den s. k. 

 ancylustiden, då Östersjön var ett sött inhav, och i allt väsent- 

 ligt även under den tidigare delen av det närmast följande ske- 

 det, litorinatiden, då Öresund och Bälten öppnats och tilläto 

 mäktiga salta vattenmassor flöda in i Östersjön, medförande en 

 salthalt rätt avsevärt mycket högre (c. i,6 %) än den nuvarande 

 (0,5 — Oe "',) inom de trakter, som nu utgöra Stockholms skärgård. 

 Långt in i mälarebäckenet finnas ock i vid denna tid avsatta leror 

 bevarade de fossila lämningarna av Zostc7'a. Riippia samt ett 

 antal saltvattensalger. Relikter bevarade till våra dagar från 

 denna tid anses med fog i Mälaretrakterna ett antal arter vara, 

 som i regeln annars enda.st träffas på havsstranden. Exempel 

 äro Alopcciirus vcntricosns^ Aiigelica litoralis^ Glaiix niaritiina, 

 yiincus compressus * gerardi^ Scutellaria Jiastifolia, Statice ar- 

 rneria, Trifoliiiiu fragiferuin, TriglocJiiu iiiaritimiini och Zan- 

 niche//ia polycarpa. 



Det är säkert fastställt, att vid den tid, då denna saltare Ös- 

 tersjö eller som den brukar kallas LitorinaJiavct eller Stenålders- 

 havet stod som högst, hade till de trakter, som då bildade dess 

 kuster i mellersta Sverige, invandrat en mycket stor del av de 

 arter, vilka än i denna dag utgöra dessas flora. Undantagas gra- 

 nen och några av dess följväxter samt det stora antal växtarter, 

 som varit kulturmänniskans följeslagare, så kan det med säker- 

 het sägas, att den vilda floran var i .stort sett densamma som nu. 



Klimatet var avsevärt gynnsammare än i våra dagar, som- 

 maren längre och ungefär 2,5° C. varmare, då stenålders folkets 

 jägare och fiskare för första gången drogo upp längs de okända 

 kusterna för att slå sig ned utmed dem och vid sjöarna. Fast- 

 landet låg eniellertid långt avlägset nere på Kolmårdshalvön, 

 vid Närkesslättens västrand och vid den halvö, som sträckte sig 

 fram mellan mellersta Västmanland och nordöstra Uppland. Det 

 övriga var en stor havsbukt med ute i havet liggande ögrupper 

 och skär. 



Det är av flera skäl ännu ej möjligt att med full noggrannhet 

 fastställa, hur högt över den nuvarande havsytan Litorinahavet 

 vid sitt maximum stod, men av senare undersökningar särskilt 

 på Åland vill det synas som om landet sydost om Landsort 



