XL 



fortgått till vara dagar, utan synes med säkerhet ha varit av- 

 slutad under järnålderns senare del. d. v. s. för omkring ett år- 

 tusende sedan. Beviset härför finner man i att fornlämningar, 

 såsom gravhögar, stensättningar, runstenar, träffas så långt ner 

 mot den nutida Mälareytan och havsytan, att området måste 

 vid deras tillkomst ha haft nära nog alldeles samma kustkontur 

 som i våra dagar. Så ligger den stora ättehögen vid Skå kyrka 

 inom Mälareområdet 4.1 m., den i fast häll ristade runskrif- 

 ten vid Sundb}' i Bromma socken 4.4 m. ö. h. och i Sorunda 

 finnas gravhögar blott 2 m. ö. h., möjligen ännu lägre. De 

 förändringar, som med säkerhet kunnat påvisas de följande år- 

 hundradena, d. v. s. under medeltiden och nyare tiden, synas 

 alla kunna förklaras genom den fortgående igengrundningen av 

 grunda vikar genom slammassor, som vattendragen tillförde, 

 och den torvbildning, som alltjämt fortgått. 



Även den starka igengrundning av många vatten, som ej få 

 berättelser från 1600-talet omtala, synes enligt B. Fahlborg av 

 bevarade lantmäterikartor att döma ha haft i huvudsak samma 

 orsak: dock anse många forskare att en ganska stark landhöj- 

 ning började redan under 1 600- talet. 



Först från 1700-talets sista årtionden synes man ha säkra be- 

 vis för denna nya landhöjning, vars natur allt arbete oaktat 

 dock icke är till fullo utredd. Den säkraste observationspunkten, 

 Stockholm, visar en höjning av knappt o,- m. under det sist 

 gångna århundradet. 1 våra dagar s}'nes höjningens intensitet 

 åter försvagats. Minst synes den under senare tiden ha varit i 

 }'ttre skärgarden. Som slutresultat torde man vara berättigad 

 säga, att landområdet under det sista årtusendet icke i nämnvärd 

 grad ökats och säkert icke i någon omfattning, som haft någon 

 betydelse för florans beskaffenhet och spridningsförhållanden, 

 strandfloran dock möjligen undantagen. Redan vid medeltidens bör- 

 jan hade nu rådande allmänt geografiska förhållanden inom om- 

 rådet inträtt. 



HavsstraiidsväxtcDia utgöra den del av floran, vars livs- 

 villkor kunna tänkas närmast påverkade därav, att genom land- 

 höjningen ständigt nya ståndorter uppstå. Tar man hän.syn till 

 Ostersjö vattnets låga salthalt, äro områdets till salthaltig mark 

 bundna arter ingalunda få. Orsaken härtill är i viss mån att söka i 

 den rika variation i markbeskaffenhet, vår skärgårds stränder 



