XLiir 



ligt spridd art. som hamnat i den lilla vittringsj orden i häll- 

 markens springor, har ljus och sol och oftast även fuktighet till- 

 räckligt samt riskerar ej att överväxas av andra kraftigare arter. 

 Orsaken till det höga artantalet såväl i skärgårdsområdet i dess 

 helhet (937) som i de enskilda socknarna (Utö 542 eller 47 %: 

 Möja 529 eller 46 % av Stockholmstraktens hela artantal^ torde 

 åtminstone delvis vara att söka i dessa förhållanden. 



MoTä)imarkc)i är otvivelaktigt det markslag, som intager 

 den största arealen. Jämföras de ekonomiska och geologiska 

 kartorna med varandra, skall man lätt finna, att icke ens inom 

 de tätast bebyggda trakterna den odlade jorden i nämnvärd grad 

 när in på moränmarken. IJenna ävensom de till arealen rätt 

 obet\-dlis:a rullstens- och saudiuarkerna samt den förutnämnda- 

 mer eller mindre frisköljda hällmarken utgöra de delar, som än 

 i dag intagas av utav människan mindre påverkade växtsam- 

 hällen, framförallt skog och den variant av denna, som benäm- 

 nes Jia ginark. Enligt ekonomiska kartverkets beräkningar om- 

 fatta dessa växtsamhällen i våra dagar omkring 290.855 hektar 

 eller 63 \. av hela området. 



Skogen är till övervägande del barrskog, huvudsakligen barr- 

 blandskog av tall och graii med större eller mindre inbland- 

 ning av björk, nästan uteslutande masurbjörk {BetJila vcrni- 

 iosa). Den är ett i jämförelse med övriga i hög grad artfattigt 

 växtsamhälle: egentliga barrskogsarter äro blott omkring 25. 

 Till gengäld torde vissa av dessa arter vara att räkna bland de 

 individrikaste i hela vegetationen. Århundradens skogsbetning 

 av kreatur, får och i äldsta tider även getter har jämte skogs- 

 slåtter och buskarnas avrisning> sannolikt avsevärt förändrat den 

 ursprungUga sammansättningen framför allt av hagmarkens flora, 

 såväl därigenom, att somliga arter undertryckts, som genom att 

 andra arter av betesdjuren införts. 



En mycket ringa totalareal intaga de små, strödda fläckarna 

 av lövskogar, i vilka de ädla lövträden härska och framför- 

 allt torde sådana vara jämförelsevis sälls)'nta å moränmark. Ett 

 undantag härifrån utgör dock norra Roslagsområdet, där även 

 moränen på ringa djup ofta har en hög kalkhalt, vilken gör 

 marken tillgänglig även för mera fordrande växtsamhällen. I sin 

 typiska utbildningsform är lövskogen i dessa trakter en ekskog. 

 vilken under människans infl\tande mer eller mindre ändrat ka- 



