BEVEZETÉS. 



16 



EINLEITt'NG. 



leírását és beosztását azon szabályok alapján, a 

 melyeket Linné tanitott s gyakurlatilag alkalmazott 

 is ; a földirati eltei'jedés és az életmód viszonj'ainak 

 kipnhatolását. Az előbbiekkel biztos subjectnmokat 

 teremtve az állattani discÍ2)linák és bölcselet szá- 

 mára, természetes, bogy az ezek által kiderített tanú- 

 ságokat a rendszerezésnél szándia, Ivellett liogy 

 vegye. 



Az extensiv és intensiv irány így kölcsönös fej- 

 lődésnek indul, s távol marad a tudománytól ugy az 

 elsekélyesedés, mint az egyoldalúság veszedelme is. 



Nem ment és nem megyén ez mindég így ! 

 Az emberi gyarlóság itt batalmasan l)elezavart. 



Az a rendkívüli világosság és következetesség, a 

 melylyel Linné rendszerét kitárta és keresztülvitte 

 (természetesen, mint föntebli Ifittuk — nem csalba- 

 tatlanúl, mert liiszen dogmából indult), számosakat 

 reávitt, hogy e szabályok alkalmazásához készületle- 

 nül hozzányúljanak. Egy hatalmas ösztönző, mely 

 Linné szabályainak egyikében rejlett , s mely az 

 emberi gyarlóság legnagyobbikát, a hiúságot, fel- 

 költé, megtette a magáét. 



Ez a dolog így áll. Linné szerint joga volt annak, 

 a ki egy, még nem ismeretes fajt irodalmi íiton 

 szabályszerűen megismertetett, e fajt névvel eUátni 

 s e fajnév mellé a saját magáét, mint szerzőét csa- 

 tolni, tehát így: Canis luptis Linné, jeléül annak, 

 hogy ezen alakot eredetileg Linné írta le és tette 

 közzé, minek folytán e név érvényes lett és minek 

 folytán erre az állatra m;ls fdjin'r (hipus) töbl)e 

 alkalmazható nem volt. Bár mi történt legyen későb- 

 ben ez alak rendszeres elhelyezésével, cserélhette a 

 családot, nemet, de a fajnévnek meg kellett marad- 

 nia, állandó kalauzul mindazon irodalmi adatokon 

 végig, a melyek az első szerző ismertetése ntán 

 gyűltek serre az állatra vonatkoztak. Ez tökéletesen 

 helyes is, mert csak ez engedi meg, hogy a munka, 

 melylyel egy állat beható ismertetése jár, nemzedé- 

 kekre felosztassák s hogy az idők és szerzők során 



ganzen zu erwerben, dieselben auf Grund jener 

 Eegeln, welche Linné gelehrt und praetisch ange- 

 wendet hat, zu beschreil)en und einzureihen, die 

 Erforschung der Verhaltnisse der geographischen 

 Verbreitung und der Lel)ens"weise zu bewerkstelli- 

 gen. Indem sie mit den Vorgehenden für die zoolo- 

 gischen Disciiilinen und die Philosophie sichere 

 Subjecte geschaffen hatte, war es selbstverständ- 

 lich, dass sie die, durch diese Disciplinen und die 

 Philosophie festgestellten Ergebnisse im System 

 zu berücksichtigen hatte. 



Die extensive und intensive Richtung wären so 

 der gegenseitigen Eutwickelung entgegengegangen, 

 und die Gefahr der Verflachung und Einseitigkeit 

 wäre der Wissenschaft fern geblieben. 



Aber es ging und geht nicht immer so ! — Die 

 menschliche Schwäche hat hier geAvaltig mitgespielt. 



Die ausserordentliche Klarheit und Consequenz, 

 mit welcher Linné sein System entwickelt und 

 durchgeführt hat {natürlicherweise — wie wir schon 

 olien bemerkt haben — nicht unfehlbar, denn der 

 Ausgangspunkt war ja ein Dogma), hat Viele ver- 

 lockt, die Anwendung dieser Eegelubei ungenügen- 

 der Vorbereitung zu versuchen. Ein gewaltiger 

 Sporn, welcher in einer dieser Eegeln verborgen 

 war, und der der menschlichen Schwächen grösste, 

 die Eitelkeit erweckte, trug das seinige bei. 



Dieses verhält sich wie folgt. Nach Linné hatte 

 Jedermann, der eine noch unbekannte Art regel- 

 recht, littcrarisch bekannt gab, das Eeclit, diese Art 

 zu benennen und diesem Namen seinen eigenen 

 als Auetornamen beizufügen, also : Canis bipiia 

 Linné, als Zeichen dessen, dass diese Art ursprüng- 

 lich durch Linné lieschrieben wurde, infolge des- 

 sen dieser Name giltig wurde, und zufolge dessen 

 auf dieses Thier ein anderer Arten-Name (lupus) 

 nielit mehr angewendet werden durfte. Es mochte 

 mit dieser Thierform rüeksichtlieh der systemati- 

 schen Eintheilung was immer vorgenommen wer- 

 den, sie mochte die Familie, das Genus wechseln, 

 aber der Arten-Name musste verbleiben als ständiger 

 Führer durch die Reihe jener literarischen Daten, 

 welche sich nach der ersten Beschreibung ansam- 

 melten, und auf dieses Tbier bezogen. Das war auch 

 vollkiiiiuiien richtig: denn nur so ist es möglieb die 

 Arbeit, mit widclicr die Erforschung eines Thieres 

 verknüpft ist , auf Generationen zu vertheilen. 

 und dass die, im Laufe der Zeiten angewachsenen 



