ELŐSZŐ. 



XIII 



szövegét, a melyek a gráphica: szakok mai magas- 

 latán is beválnak. 



Mert tagadhatatlan is. hogy az aránylag gyen- 

 gébb ábra jobban adja vissza, az alak. vagy szervezel 

 fogalmát, mint a hogyan visszaadhatja a legnagyobb 

 gonddal alkalmazót! szó. 



És ha a többi culturnép körében ténykedő ara- 

 neologiai mozgalmat figyelemmel kísérjük, mindi;; 

 azt fogjuk találni, hogy szálai visszavezetnek az 

 illustrálí művekig: a francziáknál WAiCKENAEK-ig, 

 az angoloknál LisTER-ig, BLACKWALL-ig, a németek- 

 nél KocH-ig s legújabban MENGE-ig. 



Ezek után tisztán állott előttem az, hogy a kivi- 

 tel tekintetében munkámmal a szak ez idő szerinti 

 színvonalára kell hogy törekedjem; nemzetem köz- 

 művelődési állapotát, ennek legközelebbi szükségét 

 szemmel kell hogy tartsam; ott, a hol a nyelv sze- 

 génysége, vagy saját gyarlóságom veszélyeztethetne 

 a fogalmak szabatos kifejezését, a tehetségig ábrák- 

 kal kell, hogy támogassam a szöveget; es végre 

 igyekezzem, hogy a legszigorúbb tárgyilagosság meg- 

 óvása mellett lehetőleg vonzóvá tegyem az előadást. 



Nyugodt lélekkel mondhatom, hogy őszintén es 

 becsületesen törekedtem arra. hogy ezeknek meg is 

 feleljek. 



Azonban létezett és létezik meg egy más ügy is. 

 a mely számon kert s komoly megfontolásra ser- 

 kentett. 



Nemzetünkben megvan a nemes becsvágy, hogy 

 felküzdje magát a kulturnemzetek disz.es sorába s e 

 becsvágy közmívelődési mozzanataink legtöbbjén 

 átérzik, néha épen hibásan es túlságosan is nyilat- 

 kozik. A hiba es a túlság ott jelentkezik leginkább, 

 a hol a «külföld figyelme» kedveért alárendeljük, 

 sőt olykor épen elejtjük főkötelességünket, mely nem 

 egyéb, mint az, hogy saját nemzetünk szellemére 

 hassunk. így, a helyett hogy tényezőivé válnánk 

 saját nemzetünk közmívelődésének , mint egyének 

 aratunk ugyan sikert, de nemzetünk kóréhen ide- 

 genek maradunk, a külföld közmívelődési árjában 

 pedig legtöbbször elenyészünk. Különösen termé- 

 szetrajzi, csekély szakirodalmunk az, a melynél e 

 zord tétel valóságál majdnem nyomról nyomra követ- 

 hetjük. 



begleitete, welche selbst auf der heutigen Stufe der 

 graphischen Kunst ihren Platz behaupten können. 



Es ist aucb sicher, dass ein verhältnissmiissig 

 schwächeres Bild einen viel besseren Begriff von 

 Form oder Organisation gibt, als wie dieses durch 

 das bestgewählte Wort geschehen kann. 



und wenn wir nun die araneologische Bewegung 

 auch bei anderen Culturvölkern beobachten, so wer- 

 den wir linden, dass ihre Fäden zu den illustrirten 

 Werken zurückleiten : beiden Franzosen zu Wal- 

 ckenaer, bei den Engländern zu Listee und Black- 

 wall, bei den Deutschen zu Koch und neuestens zu 

 Menge. 



Nach allen diesem ward es mir klar, dass ich bei 

 der Ausführung meiner Arbeit das heutige Niveau 

 des Faches anstreben muss, dabei den Stand der 

 Bildung meiner Nation nicht ausser Acht lassen 

 darf; dass ich dort, wo vielleicht die Armuth der 

 Sprache oder meine eigene Schwache die Feststel- 

 lung der Begriffe zu gefährden droht, nach Möglich- 

 keit zur Illustration greife; endlich, dass ich mich 

 bemühen muss, den Vortrag, hei vollster Objectivität 

 doch möglichst anziehend zu gestalten. 



Mit Beruhigung kann ich es aussprechen, dass 

 ich redlich bestrebt war, diesem zu entsprechen. 



Aber es gab und gibt auch noch eine andere 

 Angelegenheit, welche ich in Bechnung ziehen und 

 ernstlich erwägen musste. 



Unsere Nation besitzt den edlen Ehrgeiz, sich 

 einen Platz in der glanzenden Reihe der C'ultur- 

 völker zu erkämpfen und dieser Ehrgeiz wird auch 

 hei den meisten Bewegungen, welche auf Cultur 

 abzielen, nicht selten selbst fehlerhaft und in über- 

 mässigem Grade, fühlbar. Die Fehler und das Ueber- 

 mass manifestiren sich meistens dort, wo wir der 

 «Aufmerksamkeit des Auslandes» zuliebe, dieser 

 unsere Hauptpflicht unterordnen, manchmal sogar 

 sie ganz vergessen, keine geringere, als die ; dass 

 wir vor Allem auf den Geist unserer eigenen Nation 

 wirken sollen. So kommt es dann, dass wir, statt 

 Factoren der Culturs-Bestrebung unserer Nation 

 zu sein, als Individuen hin und wieder wohl Erfolge 

 aufweisen können, aber dabei im eigensten Kreise 

 fremd bleiben und im Strome der Cultur des Aus- 

 landes meistens spurlos verschwinden. Besonders 

 ist es unsere schwache natiirhistorische Literatur, 

 auf welche dieser rauhe Satz beinahe auf Schritt 

 und Tritt angewendet werden kann. 



