AZ ÉLETMÓD JELENSÉGEI. 



83 



DIE EliSCUELNrXOLN I'F.I: LEBENSWEISE. 



lábpárjávaJ felhőszerűen húzza a fim un szálakat a szemöl- 

 csökből, s egyszersmind a csomagra tapasztja (úgy lát- 

 szik a fogacsolt sertékkel, lásd n. t. 15-. id. re) és csak 

 azután szövi a borítékot sajátságos ragacsosságú fona- 

 lakból, un -Ivek külsejét vízhatlanná, pergainentszerűvé 

 teszik. A szövés vége felé már mocskos fonalak is jönnek, 

 s rajzokat alkotnak a borítékon; az utolsó szál odaillesz- 

 tésével az állat már kimerült, s nemsokára meghal. 



A Farkaspókok (Lycosoidae), gödröcskét készítenek, 

 melybe egy pergamentszerü , erős, kerek leplet szőnek; 

 ezt a gödröcskéhez képest csészeszerüen benyomják, 

 azután letojják petéiket, mire a petékre ismét leplet sző- 

 nek, úgy, hogy a petecsomó két lepel közzé esik; a két, 

 rendesen szürke, kékes, zöldes vagy fehér leplet szélein 

 összeszövik gyengébb szövettel, úgy, hogy a varrány sza- 

 lagszeríi övet képez a lenesealakú kész burok körözetén, 

 A fiak kikeléskor mindig e varrányt rágják ki, mint a 

 mely már e végre is gyengébbnek készül. Az egész bur- 

 kot az állat fonóihoz erősíti, s így czipeli magéival bár 

 merre is jár. 



A Csőszövők (Tubitelarie) szénnos faja, nemcsak hogy 

 őrzi, hanem a táplálék kedvéért sem hagyja el petéit; 

 ezekkel együtt egy tágasabb burokba beszövi magát s ezt 

 csak kikelt fiaival együtt hagyja el. 



Az ifjú nemzedék gondozásában a Farkaspókok (Ly- 

 cosoidae) elóljárnak; és a mily gondját viselte az anya 

 petéinek, oly, sőt nagyobb gondol mutat fiai érdekében, 

 melyek a kikelés perczétől fogva az anya hátára kapasz- 

 kodva, azt egészen elborítják. Megérintésre a kis állatok 

 szélyel szaladnak, de szálakat vonva magok után, isméi 

 visszatalálnak az anya hátára. A pokoli Cselőpók (Tro- 

 ehosa infernalis) szintén hátán hordozza számos fiit s 

 gyakran kivezeti a csőből a verőfényre, hol a kicsinyek 

 valóságos játékot űznek: felmásznak a fűszálak csúcsára, 

 leugrálnak, szálon lebocsátkoznak-, a csőbe ki- s befutkos- 

 nak, elszélednek, veszély idején azonban rögtön a Mii 

 pók liéitém teremnek, hogy vek' együtt a csőbe eltűnje- 

 nek. - - Polygamiát (a hímek tekintetében), melyet 

 némely íréi említ, nem észleltem, s az is bizonyos, hogy 

 az anyapók csak egy nemzedéket biztosít, azután pedig 

 elpusztul. 



A nemzedékek soréin rendes és rendkívüli folytonos- 

 ság észlelhető és nincsen évszak, a melyben alkalmas 



helyen pók ne tartózkodnék. A tél gyenge verőfénye is 



drückt dieselben gleichzeitig auch an das Häufchen (wie 

 es scheint, mit den gezahnten Borsten, siehe Tat', ii. Fi- 

 gur tö cc), erst dann webt sie die llülle aus eigenthümlich 

 klebrigen Faden, welche das Aeussere derselben wasser- 

 dicht, pergamentartig machen. Zu Ende des Webens 

 kommen schon auch schmutzige Faden zum Vorschein 

 und liilden auf der Hülle Zeichnungen; mit der Verwen- 

 dung des letzten Fadens ist das Thier schon erschöpft 

 und stirbt bald darauf. 



Die Wolfspinnen (Lycosoidae) machen kleine Grub 

 eheii. in welche sie einen starken, runden, pergament- 

 artigen Lappen weben ; diesen drücken sie, dem Grüb- 

 chen angemessen, napfförmig ein, dann legen sie ihre 

 Eier all, worauf sie über die Eier wieder einen Lappen 

 weben, so dass das Eierhäufchen zwischen zwei Lappen 

 zu hegen kommt; die zwei, gewöhnlich grauen, bläuli- 

 chen, grünlichen oder weisslicheii Lappen weben sie mit 

 den Rändern vermittelst eines schwächeren Gewebes 

 aneinander, so, dass die Naht um die linsenförmige Hülle 

 herum einen bandartigen Gürtel bildet. Leim Ausschlü- 

 pfen beissen die Jungen immer diese Naht durch, welche 

 schon ans diesem Grunde schwächer verfertigt wird. Die 

 ganze Hülle befestigt das Thier an seinen Spinnwarzen 

 und schleppt dieselbe auf allen seimn < eiligen mit. 



Zahlreiche Arten der Röhrenspinnen (Tubitelariae) 

 bewachen nicht nur ihre Eier, sondern sie verlassen 

 dieselben auch der Nahrung wegen nicht; sie weben sieh 

 mit diesen in eine geräumigere llülle ein und verlassen 

 diese erst mit den Jungen zusammen. 



In der Pflege der Jungen stehen die Wolfspinnen 

 (Lycosoidae) obenan, und so gross die Sorge der Mutter 

 um die Eier war. eben eine solche, ja noch grössere 



Sorge Zeigt sie für das Interesse der -I Uligeli, welche vom 



Momente ihres Ausschlüpfens an, auf den Rücken der 

 Mutter kriechen und diesen ganz bedecken. Berührt, 

 laufen die Thierchen auseinander, aber hinter sieh Fä- 

 den ziehend, treffen sie wieder zum Hucken der Mutter 

 zurück. Trochosa infernalis tragt ihre vielen Jungen 

 ebenfalls auf dem Rücken und fuhrt dieselben oft aus 

 der Röhre zum Sonnenlicht, wo die Jungen dann form 

 liehe Spiele treiben: sie klettern an den Grashalmen 

 empor, springen hinab, lassen sich an Faden nieder, 

 laufen aus und ein, zerstreuen sieh; zur Zeit der Ge- 

 fahr sind sie aber sofort auf dem bücken der Alten ver 

 sammelt, um mit dieser in der Röhre zu verschwinden. 



Polygamie (rüeksichtlicb der Männchen I, deren 

 mancher Autor erwähnt, habe ich nicht beobachtet und 

 auch das ist gewiss, dass die Mutterspiune nur eine Ge- 

 neration sichert und dann stirbt. 



In der Generationsfolge ist eine ordentliche und aus- 

 serordentliche Continuitäi wahrnehmbar , und es gibt 

 keine Jahreszeit, in welcher sich an geeigneten Orten 



11 



