AZ ÉLETMÓD JELENSÉGEI. 



S8 



DIE ERSCHEINUNGEN DEE LEBENSWEISE. 



sát úgy veszi , hogy arczczal szélnek áll ; a szélirány 

 tehát c ti. 



A szél, beléfogódzva a fonalba, csakhamar hurokszerüen 

 e felé fejleszti, és a mire e hurok 8— I5cméternyi fonalból 

 áll, a pók a megerősítő a pontra siet s ott a fonalat elha- 

 rapja, mire a fonal kígyózva és csak a fonókkal össze- 

 fiiggve, a levegőben lobog ; e kigyózás elegendő arra, hogy 

 a fonalat tovább fejleszsze, s minél hosszabbra nyújtja, 

 annál nagyobb az erő, annál gyorsabban fejlik ki, végre 

 oly gyorsan, hogy valóban úgy látszik, mintha a pók 

 lövellne''. 



Az állat nagyságához képest 2 — 3 méternyi hosszú 

 fonal már elegendő arra, hogy a levegőben úszva az álla- 

 tot is elbírja. E pillanatot az állat úgy érzi meg, hogy 

 már nagy megerőltetésélje kerül a megkapaszkodás, és a 

 mire ezt érzi, mind a uyolcz lábát hirtelen felkapja, tes- 

 téhez húzza s a fonal magával ragadja, a merre a szél 

 viszi. 



A leszállás természetesen az állat hatalmában áll, 

 mert nem szükséges egyéb, mint az, hogy testsúlyéival 

 tovább fejleszsze a fonalat, azaz: bocsátkozzék le a földre. 



[genis érthető, miszerint a fonalröpítés csak ritka 

 esetben sikerülhet mindjárt az első fogásra. A lebegő szál 

 sokszor megakad valamely közeli tárgyban, vagy szünet 

 áll be a, szél fúvásában s a, szál Lecsapódik; az ily kísér- 

 leti széilakat a pók legtöbbször elrágja, hogy ismét elől 

 kezdje a kísérletet. A szél megindulását igen jé>l érzi s 

 rögtön hozzá lát a fejlesztéshez; szélcsendben lelapul és 

 nyugszik. 



Alkalmas helyeken, mint: sírköveken, a rácsozatok 

 oszlopain, szabadon függő rudakon, 20 — 30, sőt több pók 

 is összegyűl, hogy szálat röpítsen. Ilyen körülmények 

 között természetes, hogy a fejlesztett sok szál könnyen 

 összebonyolódik és az állatok egyike sem repülhet el. Az 

 összebonyolódott szálak azután leszakadnak, s szélnél; 

 indulva, rendesen kiálló tárgyakon megakadnak, hol 

 azután zászló módra lebegnek. Ez keletkezése a, vasta- 

 gabb, néha kissé csomós széi laknak, melyeket sövénye- 

 ken, kórókon és bokrokon szemlélhetünk. 



IIa meggondoljuk, hogy a pókok szaporasága igen 

 uagy, hogy bizonyos fajok, nevezetesen a farkasfélék 

 I Lycosoidae) a meleg évszak kezdete és vége felé temér- 

 dek számban jelentkeznek, úgyannyira, hogy az ugarok, 

 rétek, tarlók és szántásokon valóságos hemzsegés támad 



Stellung nimmt sie derart, dass sie mit dem Gesichte 

 dem Winde zugekehrt ist; die Windrichtung ist also cd. 



Den Faden ergreifend, bläht der Wind denselben 

 bald in der Richtung von e schlingenförmig auf und so- 

 bald diese Schlinge aus 8 — 15 Centiméter Faden besteht, 

 eilt die Spinne zu dem Haftpunkte a und beisst dort den 

 Faden ab, worauf der Faden schlängelnd und nur mit 

 den Spinnwarzen verbunden, in der Luft flattert; dieses 

 Schlängeln genügt zur weiteren Entwickelung des Fa- 

 dens, und je länger es denselben streckt, desto grösser 

 wird die Kraft, desto schneller wird er entwickelt, 

 schliesslich so rasch, dass es wirklich scheint, als würde 

 die Spinne denselben herausschiessen. 



Im Verhältnisse zur Grösse des Thieres genügt schon 

 ein Faden von zwei bis drei Meter Länge, um, in der 

 Luft schwebend, auch das Thier zu ertragen. Diesen 

 Moment fühlt das Thier dadurch, dass ihm das Fest- 

 krallen schon grosse Anstrengung kostet, und sobald es 

 dieses fühlt, macht es plötzlich alle acht Füsse frei, zieht 

 dieselben an den Leib und der Faden führt es mit sich, 

 wohin denselben der Wind trägt. 



Das Niedersteigen ist natürlich in der Gewalt des 

 Thieres, denn es ist nur nöthig, dass es durch das Kör- 

 pergewicht den haden weiter entwickle, das ist: sich zur 

 Erde niederlasse. 



Es ist aber begreiflich, dass das Fadenschiessen nur 

 in seltenen Fällen gleich auf den ersten Versuch hin ge- 

 lingen kann. Der schwebende Faden bleibt oft an nähe- 

 ren Gegenständen hängen, oder es tritt eine Pause im 

 Wehen des Windes ein und der Faden schlägt sich nie- 

 der; solche Versuchsfäden beisst die Spinne meistens 

 ab, um dann den Versuch von vorne anzufangen. Den 

 Wiederbeginn des Wehens fühlt sie sehr gut und beginnt 

 sofort mit dem Entwickeln; während der Windstille 

 duckt sie sich nieder und ruht. 



An geeigneten Orten, wie: auf Grabmonumenten, 

 auf den Säulen der Geländer, auf frei hängenden Stan- 

 gen, versammeln sich 20 — 20 Spinnen, um Fäden zu 

 entwickeln. Unter solchen Umständen ist es natürlich, 

 dass die entwickelten vielen Fäden sich oft verwirren 

 und keines der Thiere abfliegen kann. Die verworrenen 

 Fäden reissen dann ab und, vom Winde fortgeführt, 

 bleiben sie gewöhnlich an hervorstehenden Gegenstän- 

 den hängen, wo sie dann fahnenartig flattern. Dies ist 

 die Entstehungsart, der dickeren, manchmal ein wenig 

 knotigen Fäden, welche wir an Zäunen, Stauden und 

 Gesträuchen wahrnehmen können. 



Wenn wir bedenken, dass die Vermehrung der Spin- 

 nen sehr stark ist, dass gewisse Arten, besonders Wolf- 

 spinnen (Lycosoidae). zu Beginn und Ende der warmen 

 Jahreszeit in ungeheurer Zahl erscheinen, so dass auf 

 den Brachfeldern, Wiesen. Stoppeln und Aeckern ein 



