i-n'lszó. VI vonwop.T. 



séges. Úgy gondoltam tehát, hogy ezt a dolgot késöbhre halasztóm s abbau a mértékbeu haj- 

 tom végre, a melyben a typusokhoz hozzáférhetek. 



E helyett a függelék helyett, külföldi barátaim és szaktársaim kívánságának eleget 

 téve, a harmadik kötetnek német nyelven írott kivonatát adom, mely az alrendek biológiai 

 jellemzésén kívül, az alakok elterjedését, az új fajokat s némely érdekesebbeknek tüzetesebb 

 méltatását foglalja magában. 



Azonkívül még elszántam magamat arra is, hogy e kötetet egy, a gyakorlatra vonat- 

 kozó bevezető részszel lássam el, mely mindazoknak, a kik a tárgj-at netalán megkedvehk, 

 avval tüzetesebben foglalkozni óhajtanak, utasítást adjon mindazokra a fogásokra nézve, a 

 melyek törekvésüket elősegíthetik. 



Némely igazítások, pótlások úgy a jelentékenyebb sajtóhibák is, e kötet legutolsó lap- 

 ján olvashatók. 



Mindezek után még van valami mondani valóm, a mi nem a könvvrc, hanem a szívre 

 tartozik, a mit magamba fojtani nem bírok. 



A művelődés története, és még inkább sok porlepte, elsárgult, hallgatag kézirathalom 

 bús történeteket mond azokról a boldogtalanokról, a kik egész valójukat — testi erejüket és 

 szellemük legjavát — egy czél elérésére áldozták ; kik megküzdöttek a nyomorral, a gúnynyal, 

 a lenézéssel s eltűrtek mindent, mert erős hitök volt, az: hogy jó a szándék s ha majd czélt 

 érnek, akkor, majd akkor megszűnik a nyomor, elnémul a gúny, a lenézést pedig a tisztelet 

 váltja föl. Sokan ezek közül nem a személyes dicsőségért, hanem a művelődés előmozdításáért, 

 egy nemzet vagy éppen az emberiség előmeneteleért hevültek, és — elbuktak. Igen, mert ösz- 

 szeütköztek az anyagi kérdés rideg valójával, kérlelhetetlenségével és legyőzettek. Irataikat, a 

 melyekbe egész valójuknak legjavát tették le, belepte a por, megszállotta a moly; évek jöttek, 

 évek teltek s átgázolt az idő emliereken és eszméken, mert az emberek eszméikkel együtt 

 elavultak, noha akkor, annak idejében, azok az emberek s azok az eszmék időszerűek voltak. 

 Ez valóságos tragikum ; annyival inkább az, mert ez a sors nem mindig a szegény nemzetek 

 szegény fiait, hanem a gazdag nemzetek szegényeit is érte. 



A midőn azon vagyok, hogy e unívön az utolsó tollvonást megtegyem, ez a tragikum 

 szemem előtt áll s megtanít arra, hogy mennyi hálával tartozom azoknak, a kik nem engedték 

 meg, hogy az én sorsom is ilyen legyen. Nem tehetek niásképt^n, mint hogy e helyen újból is 

 köszönetet mondok a királyi magyar Természettudományi Társiilatnak, úgy választmányának 

 és állattani bizottságának is, az irántam tanúsított bizodalomért s jóindulatú türelemért. Leg- 

 végre pedig még köszönetet mondok a társulat másodtitkárának, Paszlavszky József tr. úrnak, 

 • úgy dr. Károli János barátomnak is a szöveg olvasására fordított fáradságért. 



Kelt Budapesten, deczember ^4-én, 1878. 



Hebman Otto. 



