n. RETITEI.AKIAE. 54 11. HUEÜKKÖTÖK. 



é valamivel karcsúbb : fejmelle nem feltüuöen fejlett, színezete a nőstényével azonos, reiulszerint 

 valamivel sötétebb. A végtest élesebb rajzú, oldalszegélye néha kissé rózsaszínes. A tapogató mellékpikkelye 

 árformára csúcsos és a gyűjtőn túl érő. A gyújtö almaalaku, kicsiny, enibolusa tompavégű, mindjárt a 

 gyűjtőtől kezdve csavarodó. 



Mértékek : d" Törzs (rágó nélkül) o-S "'^;„ i bböl 



fejmell 1"8 » 



I lábpár ö » 



Megfigyeléseim szerint ez a Paehygnathák leggyakoribb faja ; füves helyeken, kövek alatt majdnem 

 mindenütt kapható s úgy látszik, hogy három nemzedéke van : egy áttelelő, mely tavaszszal párzik es vándorol. 

 egy nyári, melytől az ismét áttelelő származik. Telire mindenfele rejtekhelyeken kapható : díszkertekben, a 

 melyekben fenyvek állanak, gyakran a földrehullott tobozok pikkelyei alatt nagy számmal kaphatni tél 

 derekán is. 



Párzását és szaporítását nem ismerem. Tavaszkor, mihelyt melegebb szellők járnak, a fonalröpítéshez 

 lát s néha kerti karókon 4 — (1 is egyszere teszi kísérleteit. 



Találtam eddig : erdélyi részekben : Kolozsvárt (Múzeum kert), Torda (hasadék), Szász-A^esszös 

 (Bedöházi kert). Csíki havasok (Balánbánya), Mező-Záhou és Nagy-Szebenben; magyar részekben: Doroszlón 

 (Mosztonga mellék, tavaszkor százával léghajózva), Pancsován, Lykanka (Liptó, váralja), Körmöczbányán, 

 Balaton-Füreden, Buda vidéke (Muz. gy. Pável János), Ungvár (IMuz. gy. Vidra Férd.), Komjáti (Abauj, 

 I)r. Horváth Géza), Kassa (1874. jan. 5-én. Dr. Horváth Géza). 



GEN. ± NEM. EPISINUS. WaLC'K. 



(cTT.'íTfV^^L; ^ kártevő, vagy inkább í7í!/íOHftí ^ fsoukitni, rabuhii, £,T.'<Tíi/f03 ^ valami után It-selkedö ; lehet vonatkozással az 



életmódra, de a végtest alakjára is.) 



&//». 1N09. Wale'kenaer \n Latreille «Geui Crnst et lus.» IV, p. 371. 

 Vide : Thoeell «Ou Eiirop Spid.» p. 79. 



Az oldalszemek szétállók ; az alsó sor kozépszemei s az oldalszemek közötti távolság meglialadja 

 a középszemek közötti távolságot. A liibak vékonyak ; az 1 -ső es negyedik pár hosszú ; hosszai'ányuk 

 1, 4, 2, 3. A végtest nyújtott alakú, hátul kiszélesedő, a vége tompa csúcsba metszett. E nemnek 

 eddig csak egy faja ismeretes, mely néha barangolva, néha egyes szálakon igen sajátságos módon nyújtóz- 

 kodva, néha moha és száraz levelek alatt tartózkodva lelhető s nem gyakori. 



SPEC. 1. FAJ. EPISINUS TEUNCATUS. Walck. CSüNKA LESÜPÓK. abgestdtzne cauerspinne. 



(truneatus ^csonkított ; a véíítest látszólagos csoukaságára czéloz.) 



Síjii. ls(l!l. Ejiiíiinn^ Irímculiin Walckenaer iu Latreille «Geu. Crust. et lus.» IV, p. 371. 



Vide : Thorell «Reinarks» p. 9(j. 



? Elöteste vörösbarna, végteste szürkés; az első lábpár czomli, térd és száríze vörösbarna, a 

 negyedik lábpárnak térde és szára is ilyszinü ; valamennyi lábnak a vegize a szárhoz képest hirtelenül 

 vékonyodó, világos- vörösessárga. 



Nyúlánk alak, rövid elő- es nyújtott, közel hosszötszög végtesttel. A fejmell laposan domború. 

 fejerésze kicsiny, határozatlanul elválasztott, a mellrésznél kissé alacsonyabb; a mellrész a csekély, de 

 terjedelmes hátgödör táj;ui dagadozó. A mellvert sötét vörösbarna, gy'éren szőrös, tinomau, reczéseu ráuczolt. 



