18 



b. Abrotana. Fästet glatt. Blommorna som hos a, men 

 diskblommorna icke sällan sterila (o: Oligosporus Cass. Dra- 

 cuneulus Bess.). Blomstren mindre. 



3. Gråbuan 



(Arteinisia vulgaris L.) 

 blir omkring alushög eller icke sällan nära 2 alnar, och har stark, träig 

 rot, upprat och vanligen brunröd stjelk med uppstående grenar, nästan 

 dubbelt parbladigt delade, eller enklare, under hvitludna blad samt små, 

 nästan uppräta, vanligen brunaktiga, ellipsoidiska blomster i talrika klasar. 



Växer vid vägar och gärdesgårdar, på sämre åkrar (ett allmänt 

 åkerogräs i Småland o: L.), åkerrenar och andra odlade eller bebodda 

 ställen, bland grus och på stränder. — Utbredd i nästan hela Europa, 

 norra och medlersta Asien, Algerien, Caucasien, Orienten; i norra Amerika. 



Blommar från medlet på Juli till hösten. — På Ostersjöstränderna 

 växer en var. med mycket täta blomsterklasar och smalare delade, hvit- 

 ludnare blad (o: A. coarctata Forselies). 



Gråbuan är mindre besk än Malörten och luktar ej obehagligt då 

 den sakta gnuggas. Den är något hartsartadt sammandragande och 

 lemnar, medelst jäsning, en välsmakande sprit med behaglig lukt. Tor- 

 kade rötterna berömmas mot fallandesot och finnas på apoteken (Fi- 

 brillte radicis Artemisise Pharm.). Dekokt på örten drickes i några 

 landsorter mot frossa. Bland fyllning i stekta gäss och ankor lärer den 

 ock vara god (för smaken). I visthus o. d. anbringar man icke sällan 

 dess blomvippor för att "rena luften". Gråbuan har i Arvidh Månsons 

 Örtabok 26 "dygder", hvaribland en mot trötthet ("then som hafver 

 gått sig tröttan, när han hafver vandrat, han må göra sigh fotavatn 

 aff Gråbo, thet hjelper") och en att erhålla långt skägg. — Växten 

 kallas vanligen Gråbo och är en bland våra allmännare; man ser den 

 vid nästan alla vägar jemte Tistlar o. d., eller kring våra odlingar och 

 boningar på landet i sällskap med Nässlor och Malla. 



4. Fältbuan 



(Arteinisia campestris L.) 

 blir vanligen ^ — | aln hög och har parbladigt (eller dubbelt-) och nä- 

 stan trådsmalt delade, merendels nästan glatta blad och rundadt-ägg- 

 runda, lutande, brunaktiga, mycket små (vanligen knappt 10-blommiga) 

 men talrika blomster i ensidiga klasar. 



Växer på torra, sandiga backar och fält, branta och steniga strän- 

 der, murar o. d. i södra och medlersta Sverige (särdeles i slättbygd). 

 Utbredd genom nästan hela Europa och Siberien; i Algerien, Caucasien 

 (i Canada). 



