9 



Örten luktar äckligt och smakar något skarp. Emellertid är den 

 rätt prydlig med sina höggula bioraster (o: några gamla botanisters Cha- 

 mseraelum Chrysanthemum). Blommorna innehålla ymnigt med färgämne 

 och användas mycket på landet att färga (ylle) gult med, hvadan växten 

 på olika trakter kallas Lettblomster, Färggräs, Gulkullor ra. ra. 



b. Charaaemelum Cass. Strålblommorna med spira. Fästet 

 nästan kägellikt. Diskblommornas kronpip hoptryckt, basen 

 vanligen vidgad. Frukterna något trinda, rundtora 10-rib- 

 bade, krönta raed en hvass eller trubbig kant. 



, 2. Åkerkullan 



(Anthemis arvensis L.) 



är raindre och glesblorastrigare än Färgkullan, och har parbladigt de- 

 lade blad, pardelade och inskurna småblad och alltid hvita strålblom- 

 raor, hvilka uppresa (sluta) sig mot natten och breda ut sig ora mor- 

 gonen. Den är egentligen ettårig, men roten varar icke sällan till an- 

 dra året. 



Växer temligen allmän och merendels sällskapligt på åkrar ("skad- 

 lig isynnerhet för Skånes åkrar" L.) och gärden och blommar mest un- 

 der Juni och Juli; mognar från medlet eller slutet på Juli. — F. ö. 

 är den utbredd genom nästan hela Europa, Caucasien, Orienten och 

 Egypten. 



Åkerkullan har svag lukt (o: Charaaemelum inodorura Bauh.) och 

 obehagligt besk smak. Blomstren äro rätt vackra med sin rent gula 

 disk och sina hvita, temligen stora strålar. — På Hallands och Skånes 

 stränder förekommer den med köttiga blad. 



c. Maruta Cass. Strålblommorna vanligen könlösa. Fästet kä- 

 gellikt, endast upptill fjälligt (fjällen nästan borstlika). Disk- 

 blommor som hos b. Frukterna nästan trinda, rundtorn rib- 

 bade och småknöliga, utan hinnkrona. — Blomholken örtartad. 



3. Sarkallan 



(Anthemis Cotula L.) 



är alltid ettårig, spädare och glattare samt mera grenig och småblom- 

 strig än de båda andra arterna. Dess blad äro nästan dubbelt och 

 trådsraalt parbladigt-delade, dess strålblommor hvita (omkring 12). De 

 sistnämnda sänka sig mot natten eller äro (vanligare) ständigt riktade 

 nedåt. 



Växer vid vägar och gator, pä odlade eller vid bebodda ställen 

 och pä stränder (strandåkrar) i södra och (delvis) raedlersta Sverige. 



