nära städer o. d. (I sin Flora suecica upptager Linné endast två växt- 

 ställen för denna art, nemligen Stockholm och Göteborg; det sednare 

 omnämner han särskildt i Vestgöta-resan.) — Blommar i Aug,, Sept.; 

 mognar kring slut. Aug. — F. ö. är arten utbredd genom nästan 

 hela Europa. 



Strålblommorna äro vanligtvis utbredda från kl. 10 f. ra. till 3 e. 

 m., men annars tillbakaruUade. 



5. Skogskorsörten 



(Senecio silvaticus L.) 

 är omkring fotshög eller något större, småhårig, och har parklufna (el- 

 ler endast bugttandade), körteltandade blad, endast 3 — 5-bladigt, myc- 

 ket litet blomholkhylle och vanligen 8 mycket korta (stundom inga) 

 strålblommor. 



Växer mest i skogar (isynnerhet brända) och på berg i södra och 

 medlersta Sverige. Linné upptäckte den, som svensk, i Småland (enligt 

 Gotlands-resan sid. 326). Med endast bugttandade blad växer den mest 

 på södra kusterna bland tången. Blommar i Juli, Aug. — F. ö. är 

 arten utbredd genom nästan hela Europa till ini Siberien. 



6. Vanliga Korsörten eller Boörten 



(Senecio vulgaris L.) 

 är vanligen fotshög, temligen glatt, och har bugtigt (nästan korslikt) 

 parklufna och tandade, omslutande, något köttiga blad, samt vanligen 

 strållösa blomster med omkring 10, större, hylleblad och (äldre) kägellik 

 bloraholk. 



Växer såsom ett mycket allmänt ogräs i trädgårdar och på an- 

 dra odlade ställen, vid vägar och gator, på gårdar o. a. — Förekom- 

 mer f. ö. i hela Europa, norra och medlersta Asien, norra Afrika, på 

 Canariöarne samt numera också i Amerika o. a. 



Denna växt är en bland våra allra vanligaste ettåriga växter. Den 

 utvecklas hastigt, så att den blommar, mognar och sår sig flera gånger 

 under sommaren eller ibland nästan hela året om ända till sent på hö- 

 sten, såsom varande en bland de allra härdigaste örter (så att den 

 kunnat tåla nära 10 graders köld; snöbetäckt tål den ändå mer). Här 

 igenom ökar den sig mycket och blir besvärlig, isynnerhet i trädgårdar, 

 men å andra sidan en "spiskammare" för många småfoglar så länge 

 marken är bar. 



Boörtens stjelk och blad äro vattiga, med något salpeterlik smak. 

 De sednare nyttjas i somliga trakter, såsom i Helsingland (der växten 

 kallas Blodgräs), att krossade läggas på spikbölder, för att mogna 



