3 



tjockare, med kägellik, småhårig spets; också strålblommorna (vanligen) 

 med ståndare. Frukterna nästan trinda, ribbade; deras hårkrona en- 

 radig. — Mångåriga örter med stora eller teraligen stora, gula blom- 

 ster och motsatta, hela blad, alla utom två (eller fyra) samlade vid 

 roten. « 



1. Bergfiblan 



(Arnica montana L.) 



är vanligen fots- eller nära alnshög, kort och klibbigt körtelhårig (mest 

 på stjelk och blomholk), och har nästan elliptiska och 5-nerviga rot- 

 blad, samt stora, brandgula blomster (strålblommorna talrika, tumslånga). 

 Hos strålblommornas ståndare äro knapparna fria och saknas icke sällan. 

 Roten är svartaktig. 



Växer på (magra) skogs- och bergsängar och ängsbackar i södra och 

 medlersta Sverige (i det sednare likväl endast delvis) och blommar i 

 Juli och Aug. F. ö. är den utbredd genom nästan hela Europa utom 

 det sydligaste (Grekland, Turkiet, södra Italien och Spanien). 



Med sina stora, starkt gula blomster är Bergfiblan kanske den 

 prydligaste bland våra Korgbloramor. Den har temligen stark, nästan 

 aromatisk lukt, särdeles om den gnuggas, och besk, något skarp smak; 

 det luktande ämnet innehålles i körtelhåren. Ar såsom läkemedel re- 

 tande, stärkande och hindrar röta; verksam i åtskilliga sjukdomar. 

 Retzius prisar den särdeles vid svårare stötar o. d. och säger att intet 

 hushåll på landet borde vara utan denna ört. Mest nyttjas blommorna, 

 dels som dekokt eller extract, dels som pulver, men också roten beröm- 

 mes (som pulver). Bådadera finnas på apoteken (o: Flores et Radix 

 Arnicae Pharm.). Blomstren böra samlas strax de utslagit, torkas i 

 skugga och förvaras på torrt men svalt ställe. I somliga trakter (Små- 

 land, Östergötland) lära bönderna bruka bladen såsom eller bland tobak 

 och snus, det sednare enligt Linné med samma verkan som prustrot 

 ("inde sternutant uti ab Helleboro"), hvadan också växten, såsom i 

 Östergötland, kallas Nysblad. — I Småland kallas den Hästfibla, i 

 Nerike, för sina brandgula blomster, Vild Ringblomma. Dessa äro 

 utmärkt solvändiga (solisequii toto die o: L.) — Fraukenii Speculum 

 (1659) upptager växten såsom Caltha alpina ("Ulfzört, Ulfwerleja, GuU- 

 blomma"). Hos Bauhin (1671) heter den Doronicum plantaginis folio 

 alterum; också jemför Linné dess blad med bladen hos Plantago major 

 (Groblad) och nästa arts med dem hos P. lanceolata. 



* A. alpina Murr. är mindre, hvituUig, med nästan lansettlika och 3-nerviga 

 rotblad och blekgula blommor. Växer på Lapplands fjellar (särdeles i Lule-Lappm.). 

 Der hade redan Rudbeck d y. anmärkt och låtit måla deu. Sedan fann också LinnÉ 

 densamma och upptog den i Flora Lapponica såsom egen art (Doronicum foliis lance- 



