49 



35. JTIiilji^etliuni Cnss. 

 (Tolta-slägtet.) 



Blomstren med hyllelikt-tegellagd, ej bukig, holk; blommorna blå. 

 Frukterna nästan pelarlika (mindre hoptryckta) med strimraiga sidor och 

 tvär eller något smalnande spets, utan spröt; deras hårkrona något 

 skör, srautshvit, nästan varaktig, med ringlik bas. (Den fruktens "håriga 

 ring", som vanligen upptages bland slägtets kännetecken, beror pä hår- 

 kronans skörhet. Sonchus har också en dylik ring, men utan bår 

 emedan kronan der lossnar hel.) 



Mångåriga, rikmjölkiga, temligen storblomstriga, blåblommiga örter. 



1. Vanliga Toltan 



(Mulg-ediiun alplniim Less. — S(>ii«;lius alpinus L.) 

 blir 2 eller icke sällan 3 alnar hög och har köttig, grenig rot samt 

 nästan lyrlika blad med nästan triangellik, stor (ofta qvartersbred) änd- 

 flik. Får stundom hvita blommor. 



Växer på skuggigare och bördigare, något fuktigare ställen i de 

 lägre fjelltrakterna (allmän) samt i Ångermanland, Medelpad o. a. mera 

 spridd. — Utbr. på nästan alla Europas alper och högre berg, samt i 

 Caucasien, på Uralbergen, i Canada. 



O. EuDBECK d. y. anmärkte och lät måla denna art under sin 

 lappska resa samt upptog den i sin Index (o: Sonchus laevis etc). 

 Linné omtalar att växten "vakar" (har blomstren öppna) endast mellan 

 kl. 7 och 12 på dagen och att Lapparne begärligt äta dess späda 

 och skalade stjelkar råa (Flora lapponica o: Sonchus lapponum altissi- 

 mus etc). Han ansåg den vara ett- (eller stundom två-)årig. 



Är kanske fjelltrakternas prydligaste växt, "genom den raka, mans- 

 höga eller högre stjälken, de mycket glänsande bladen och den raka, 

 blå och långa blomsterspiran" (L.). De starka rötterna, de resliga, röd- 

 bruna och ihåliga stjelkarne, det stora och yppiga bladverket, de vackra 

 blomstren med deras klarblå, mycket tunna tungor, — allt hos denna 

 växt är utmärkt. Wahlenberg anmärkte (Sv. Bot.) att arten förenar 

 "en särdeles storlek och fyllighet med utmärkt vekhet och mildhet", 

 hvarigenom den blir ett både rikligt och mjölkökande kofoder, samt 

 vidare, att mjölken synes deraf bli mera passande till beredning af så- 

 dan lös ost, som beredes i de högre bergsdalarne i Schweiz (i hvilken 

 ost någon beska utgör en önskad egenskap). Enligt Swartz kallas väx- 

 ten i Jemtland Björnloka emedan björnen lärer särdeles tycka om 

 den; boskapen gör det icke mindre. I Dalarne lärer den kallas Tota. 



Nyman. Sv. Fanerng. 



