53 



växtens gamla namn Lejon t and och Bohuslänningens Haj t and). 

 Stänglarne omkring qvarterslänga, mjölkrika, pipiga, med stort, guldgult 

 blomster (o: "Smörgubbar"), som snart utblommar, mognar och släpper 

 de lätt kringblåsande frukterna, så att endast de bara fästet återstår 

 (o: "Munkskallar"). Holkhyllets blad äro vanligen slaka eller ned vikta. 



Växer på gräsiga ställen, i trädgårdar, vid bus, vägar och åkrar, 

 mycket allmän. Blommar ända från slut. April till (utur nästa års 

 blomknopp) Oct., Nov.; dess egentliga blomningstid är dock om våren 

 till mot midsommar; mognar mest i Juni. — Utom Sverige utbr. genom 

 hela Europa, samt i norra och vestra Asien, Algerien, på Canari-öarne; 

 dessutom är den anmärkt i både det norra och antarktiska Amerika. 



Under högsommaren öppnar Maskrosen sina blomster kl. 6 eller 

 6^ f. m. (i torrväder) och sluter dera kl. 5 — 6 e. m. (eller senare), 

 vid slut. Aug. kl. 8 — 9 och 2. — Vid mognaden vika sig blomholkens 

 blad tillbaka och blotta det nu mycket kullriga fästet, på h vilket fruk- 

 ternas hårkronor, stödda mot hvarandra, bilda särdeles lätta, vackert 

 genombrutna klot. Dessa hårkronor göra att de mogna frukterna vid 

 saktaste vind lossna från fästet, så att man vid starkare blåst strax ser 

 dem företaga den luftsegling, som vi alla säkerligen mer än en gång 

 roat oss att underlätta. Dit vinden blåser, dit segla nu också fröen; 

 — så grundar växten, icke sällan långt bort, ständigt nya kolonier. 

 Under våtväder inställes denna segling — hårkronorna äro dä tunga 

 och slutna — , men då dagen varit torr och klar, kan, då den slutar, 

 marken, som pä morgonen var klädd med "paroler", om qvällen stå 

 med alldeles bara stänglar. De unga blorasterstänglarue förbli vanligen 

 länge krökta mot marken, men med uppburet blomster; äldre räta de 

 ut sig och bli slutligen alldeles uppräta för att göra de mogna fruk- 

 ternas spridning lättare. Maskrosen är visserligen, särdeles nära våra 

 bostäder, en bland de allra vanligaste örter, men hvad vi här om den- 

 samma berättat, visar huru till och med de allmännast bekanta och 

 minst päaktade naturalster äro värda en vida större uppmärksamhet än 

 den man vanligen skänker dem. 



Hela växten, isynnerhet roten, hyser en besk, hvit vätska med 

 slemsocker, gummiharts och salter, hvarigenom den, isynnerhet om vå- 

 ren, är lösande ("blodrenande") och på samma gång stärkande. Tor- 

 kad, sönderskuren och rostad, säljes den stundom för cichoria, men är 

 blekare och beskare. — De mycket unga (ännu nästan hvita) bladen 

 utgöra en helsosam sallat. — Namnet Taraxacum brukades på apote- 

 ken redan innan medlet på 1500-talet, men dess härledning är osäker. 

 De gamle botanisterna kallade växten vanligen Dens leonis etc. (Lejon- 

 tand). Den är tecknad redan i Til-Landz' Iconcs. 



