63 



*** Egentliga Pilosellae. Stjelken bar eller enbladig, enkel 

 och enblorastrig eller delad i 2 — 5 längre grenar. Blomstren större, 

 deras inre liolkblad spetsiga. 



16. Hårnackeln 



(Hieracium Pilosella L.) 



har vanligen starkt krypande grenskott, 4 — 5 tum höga, enblomstriga 

 stänglar, tung- eller lansettlika och lansettlikt-spadlika eller nästan ovala, 

 under tätt hvitludna blad (o: Grånackel), och stort blomster raed 

 svafvelgula, på kronbrämets undersida rödgult-randade blommor. 



Växer på öppna backar och berg, torra och magra betesmarker 

 (allmän). Blommar redan i Maj, men bäst hela Juni och vanligen se- 

 dan, ehuru sparsamt, nära hela sommaren; mognar från raedl. Juni. — 

 Utom Sverige utbr. i hela Europa undant. det arktiska, på Island, samt 

 i Caucasien, Persien och Algerien (Fr. ep.). 



Örten är lindrigt besk, något sammandragande och "sårrenande". 

 "Hästar beta den gerna och bien flyga aldrig förbi dess blommor utan 

 att skatta dem af den honingssaft som finnes i småblomstren". Både 

 genom blomster och blad blir Plårnackeln en prydnad för de torra bac- 

 kar, berg o. a., der den, icke sällan bland Backtimjan och Fårsvingel, 

 förekommer. — EuELLnjs kallade (1536) växten Pilosella (Fuchsius, 

 1542, Pilosella major), hvilken benämning Linné bibehöll som artnamn. 

 Den är tecknad redan i Til-Landz' Icones. 



Blomstren äro vanligen öppna från kl. 8 f. m. till 2 e. m. "Blom- 

 man är en af dem, som höra till Floras urverk, emedan den reguliert 

 öppnar sig kl. 8 om morgonen och tillsluter sig kl. 2". 



* H. auriculeforme Fr., med glattare och uågot smalare, under gråaktiga blad, 

 växer isynnerhet i medlersta Sverige (Upsala). 



* H, stoloniflorum Kit., med 2 — 5-blomstrig stängel, under tunnt och glest- 

 ludna blad, växer (enl. Fr.) bäst på Kinnekulle och vid Woxna bruk i Helsingland. 



I slägtet Hieracium möter artbestämningen icke ringa svårigheter 

 i anseende till dessa växters i allmänhet stora benägenhet att variera. 

 Bland alla botanister har Fries mest bearbetat detta slägte; hans vig- 

 tigaste verk om detsamma äro Symbolae ad historiam Hieraciorum (1848) 

 och Epicrisis generis Hieraciorum (1862), Genom hans o. a. undersök- 

 ningar och bestämningar har också arternas antal ökats betydligt, så 

 att då Linné i sin Flora suecica (1755) upptog endast 8 Hieracier, 

 Hartman i Handbokens l:sta upplaga (1820) 11, och Wahlenberg i 

 sin Flora (1833) endast 10, har Fries i sin Summa vegetabilium Scan- 

 dinavise (1849) 36 svenska arter, och genom några sedermera tillkomna 

 är de svenska Hieracieruas a«tal nu åtra. 40. 



