76 



morna påfoglar, hvilket Linné, såsom han omtalar i Flora Suecica, fick 

 erfara på sina. Namnet Hyll lärer (enl. Dybeck) härledas från det is- 

 ländska hol = hål, hole = ihålig, med hänsyn till de unga grenarnes 

 stora märghålighet. 



* Klashyllen (Sambucus racemosa L.) förekommer stundom förvildad, såsom vid 

 Stockholm. 



2. Sommarhyllen 



(Sambucus Ebulus L.) 

 är en 2 — 3 alnar hög, mångårig ört med stärkt-krypande rot, vanligen 

 3-pariga blad med nästan lansettlika, spetsade småblad, bladartade stipler, 

 hvitröda blommor i 3-greniga, breda knippen och svartröda bär. 



Växer, merendels sällskapligt, på fuktiga ställen i södra (och 

 medlersta) Sverige, men mycket spridd och troligen inkomling såsom 

 odlad i trädgårdar. På det länge bekanta växtstället vid Calmar slott, 

 der den förr var ymnig, lärer den nu vara utrotad. — Blommar i Juli, 

 Aug. — Utbr. genom hela Europa (utom det nordligaste); i Caucasien, 

 Barbariet, på Madeira. 



Namnet Somraarhyll häntyder på växtens örtnatur, som gör att 

 man ser den endast under sommaren. Benämningen Mannablod, hvar- 

 under den är eller varit bekant, isynnerhet i Calmar och trakten der- 

 orakring, påminner om de strider, som utkämpats på dess växtställe vid 

 det gamla slottet och då, såsom man berättat, denna ört uppspirat ur 

 slagna svenskars och danskars blod. Ofta tillades att den växte endast 

 der, en sägen hvartill, utom växtstället, isynnerhet de blodröda bären och 

 växtens lukt gifvit anledning. Linné såg och bestämde växten på sagda 

 ställe under sin resa till Oland 1741, sägande (upps. i Vet. Ak. handl. 

 s. å.) att den "växer mellan Calmare stad och slott öfverflödigt" och 

 att "enfaldiga folket tror att denna ört uppvuxit af de dödas blod, 

 som här uti krig blifvit slagna". Jemf. ock hans Olands-resa sid. 35. 

 ■ — De gamle botanisterna (DoDONseus, FucHsius) kallade växten Ebulus, 

 hvilken benämning Linné bibehöll som artnamn. 



Sommarhyllen har samma egenskaper som Flädern, men nästan 

 verksammare. Bärens salt är blåaktig och färgar violett. Eåttor och 

 möss lära sky bladen, hvadau örten kan bli nyttig att lägga i lador. 

 Roten är äckligt-besk och har, liksom innerbarken, använts mot vattsot. 

 De rika blomknippena mot de mörkgröna bladen göra växten ganska 

 prydlig. 



