83 



Växer pä magrare, torra ängar och betesmarker (o: Eubia pra- 

 tensis etc. Bauh.), buskiga backar, vid åker- och dikeskanter, allmän. 

 Blommar bäst från raedl. Juni till ini Juli; mognar Aug., Sept. — 

 Förekommer stundom, t. ex. på Upsala slottsbacke, endast omkring 3 

 tum hög och med mycket sammanträngd växt (Fr. herb. norm.). 



Utbr. genom Europa (undant. Portugal, Spanien, nästan hela Ita- 

 lien, Grekland, Turkiet), i Caucasien och Siberien till Kamtschatka; i 

 norra Amerika, t. ex. vid Niagara, på Island. 



Roten, torkad och pulveriserad, nyttjas till yllefärgning, särdeles i 

 norra Sverige (och Finland, enligt Linnés Flora lapponica), liksom Färg- 

 madran i södra. Också kallas örten i Jemtland Lettgräs, d. v. s. 

 Färggräs, i Dalarne Litmåra, d. v. s. Fä r gra åra (isl. litr, lita = 

 färg, färga). I södra Dalsland heter den Mohregräs och roten 

 Mohra (Mara). "Mor-rödt" omtalas i Gånge Rolfs saga, "mor-rödt" 

 ylle är bekant på Färörarne, och på Island kallas växten Ma dra 

 (allt enligt Dybeck). Det är rotbarken, som hyser det egentliga färg- 

 ämnet, hvadan det svartröda pulver, som först erhålles vid lindrig stöt- 

 ning, ger den vackraste röda färgen. — Örten lärer ysta mjölk (o: 

 Mjölkysta enligt Whlnb.), hvartill den dock sällan användes. 



Såsom Dybeck anmärker, är Hvitraåran allmänt omtyckt hos all- 

 mogen för sin finhet, vackra, hvita blomfärg och behagliga lukt, särdeles 

 i Dalsland, "der blomsterprydnaderna på ett eget sinnrikt sätt utföras". 

 Då dess blommor ute på marken dofta mer än vanligt, tror man väder- 

 skifte tillstunda (R. Dybeck). Detsamma berättas om Gulmåran. 



b. Slätmåror (Leiogalia). Mångåriga arter med täta, glatta, 

 små fruk-ter, slät stjelk och smala, 1-nerviga, uddiga, 4 — 8- 

 ( — 12-)kretsiga blad. 



4. Gulmåran 



(Galium verum L.) 

 är vanligen omkring fotshög, upprat, och har trubbkantig, kort små- 

 luden (mest upptill) stjelk, sraalt-jemnbreda, under tätt-småludna, i kan- 

 terna tillbakaruUade blad, mest 8 (6 — 12) i kretsen, och utspärrade, 

 vanligen guldgula (stundom hvita) blommor i temligen tät och smal 

 vippa. 



Växer på torra (helst sandiga) ängar och betesmarker, på backar, 

 vid väg- och åkerkanter, allmän (till Ångermanland och Jemtland). — 

 Utbr. genom hela Europa, undant. det allra nordligaste, och i Barbariet, 

 Caucasien, Siberien; på Island (der den kallas Madra). 



