84 



Blommar under Juli (bäst) och Aug-. ; mognar i Aug., Sept. — 

 Hybridiserar (blandar sig) icke sällan med föregående art och har då 

 m. e. ra. hvitgula blommor och vanligen bredare blad. 



Blommorna äga en honingsaktig lukt, hvadan benämningen Ho- 

 ninggräs (Vestergötland); allmännare J. M. Sänghalm. Också uppe- 

 hålla sig bien gerna bland dem. Med blommorna kokadt alunbetadt 

 ylle eller siden erhåller en vacker olivfärg. Hoten är också gul, färgar 

 saliven vid tuggning, och sätter, torkad och pulveriserad, röd färg på 

 ylle. Också är örten känd bland allmogen såsom ett "färggräs". — 

 Hela växten, men isynnerhet blomvippan, har uppgifvits ysta mjölk, så 

 att den t. o. m. skolat användas vid smör- och ostberedning. Denna 

 rajölkystande egenskap nekas likväl af Retzius o. a., hvilka tro anled- 

 ningen till uppgiften vara den, att man på några ställen i England 

 nyttjat blommorna till att gulfärga ost med. — För blommornas be- 

 hagliga lukt brukar man på landet om helgdagarne beströ golfven med 

 Gulmåra eller uppsätta den på väggar, skåp o. s. v. Vid gästabud har 

 den då, i st. f. ruset, icke sällan beskyllts för att orsaka slagsmål (o: 

 Trätogräs, Skån. Slägfrid enligt Whlnb.; jfr Linnés Ölands-resa). 

 "Den blommande örten är särdeles mjuk och yfvig samt välluktande, 

 hvilket förklarar hvarföre den katolska tron velat dermed bädda den 

 heliga Jungfruns säng". På ängen eller åkerkanten, bland Blåklockor, 

 Stjernbloramor och Ängsnejlikor, göra det lätta bladverket och de hög- 

 gula, rika bloravipporna en särdeles god verkan. — Växten heter i 

 Bäuhins Pinax Gallium luteum och är tecknad i Til-Laudz' Icones 

 (1683). 



5. Stormåran eiier Baskmåran 



(Galiuni Mollugo L.) 



är större än alla de andra arterna, alnshög eller högre (stundom, der 

 den har bra stöd, ända till 3 alnar), slankig, med långa, utspärrade 

 grenar från de svällda lederna, och har vanligen glatt, hvasskantig stjelk, 

 lansettlikt- eller nästan tunglikt-jemnbreda blad, mest 8 i kretsen, myc- 

 ket spärrad vippa och utspärrade, vanligen hvita (eller något gulaktiga) 

 blommor. 



Växer på backar, torra ängar och gärden, vid vägkanter, helst 

 bland buskar, mot hvilka den stöder sig, i södra och medlersta Sverige, 

 särdeles i kusttrakterna. Förr tyckes den varit antingen sällsyntare 

 eller mindre påaktad emedan Linné (i Flora suec.) kallar den en "ra- 

 rissima in Suecia planta" och upptager endast Stäkeslotts ruiner som 

 växtställe. — Blommar från medl. eller slut. Juni till Aug.; mognar 

 fråu slut. Juli. — Förekommer (isynnerhet vid östra kusten och der 



