87 



sig slutligen nedåt med frukten, som är slät och starkt-tvåknölig (dub- 

 belklotig). 



Växer i kärr och på sänka, mossiga stränder vid skogssjöar i 

 norra och raedlersta Sverige (från Lappland till Småland och Vermland). 

 Blommar och mognar från börj. Juli till medl. Sept. — Utom Sverige 

 utbr. i Norge och Finland, medlersta Ryssland, i Steyerraark (enst.), 

 Siberien, det nordligare Amerika, på Island. 



SwARTZ upptäckte Spädmåran (som svensk) vid Sundsvall (1789) 

 och i Jämtland (beskr. Vet. Ak. handl. 1789). Wahlenberg fann den 

 sedan i Jjappland och meddelade i sin Flora lapponica några anmärk- 

 ningar om dejisamma. ' 



d. Snärjmåror (Aparine). Ettåriga arter med (derigenom att 

 det stora fröfästet torkar) ihåliga frukter, hvilka äro mycket 

 större än kronan. 



11. Vanliga Snärjmåran 



(Galium Aparine L.) 

 är mera vattig och bräcklig än de andra Mårorna (Eosl. Vatten- 

 binda), mycket snärjande (o: Snärjgräs, Snara), och har slankig, 

 vanligen nära alnslång (till 2 alnar, bland buskar och andra större 

 växter ändå längre) och mycket grenig, uppsvälldt-ledad (vid lederna 

 icke sällan luden), hvasskantig och på kanterna krokborstig stjelk, samt 

 nästan lansettlika, uddiga, på kanterna och medelnerven (under) krok- 

 borstiga blad, mest 6 ( — 8) i hvar krets. Blommorna äro hvitgula 

 eller hvita och bilda 3 — 6-blommiga knippen på skaft, som i början äro 

 kortare än bladen ur hvars veck de utgå. Frukterna äro starkt knöliga, 

 vanligen krokborstiga och icke sällan (särdeles i sydligare Sverige) stora 

 som pepparkorn, men vanligen mindre. 



Växer mest såsom (allmänt) ogräs på åkrar (isynnerhet bland är- 

 ter : L.), i trädgårdar och på andra odlade ställen. — Blommar nästan 

 hela sommaren; mognar från slut. Juni. — Förekommer stundom (Oland, 

 Gotland o. a.) mycket späd, med tunnare och nästan ovala blad. — 

 Utbr. genom hela Europa; i Algerien, Caucasien, norra Asien och (nu- 

 mera) norra Amerika; vid Magelhaens sund, på Cap, Canariöarne o. a. 



Snärjmåran är ett bland våra vanligaste ogräs och växer sällskap- 

 ligt, i stora massor, helst på bördig eller starkt gödslad mark, ur hvil- 

 ken den girigt utdrager den ymniga näring, som dess bastiga utveck- 

 ling och frodiga växt kräfver. Der den har riklig tillgäng på passande 

 sådan, eller pä annars tjenlig mark, bildar den genom sina små krokar 

 eller hakar, ensam eller med andra växter, pä värsta sätt intrasslade 



