93 



marna äro 4, små; de två inre korta, breda, vid- och tillväxande, de 

 tvä yttre (nedom blomman) smala och spetsiga. 



Växer i torrare skogar, helst gamla och mörka barrskogar, bland 

 mossa, kanske vackrast vid och på gamla trädrötter och murkna trä- 

 stubbar; ymnig och allmän i norra Sverige ("ubi in silvis vix ulla planta 

 håcce vulgatior est" : L.) och delvis i det medlersta till Vermland och 

 Upland, sedan sparsammare eller mera spridd ned till Skåne. Blommar 

 bäst kring midsommar och till omkring medl. Juli; mognar vid slut. 

 Aug. och i Sept. — Utbr. utom Sverige genom norra, medlersta och 

 östra Europa (Finland, Norge, Skottland, England, norra Tyskland, 

 Böhmen, Mähren; Tyrolens, Schweiz', Pieraonts och Lombardiets berg; 

 norra och medlersta Eyssland), Siberien och nordligare Amerika. 



Denna de nordiska barrskogarnas prydnad är mindre utmärkt för 

 sina egenskaper (nästan endast mot gikt och ledvärk o: Verml. och Norrl. 

 Giktgräs, Ben- och Torrverksgräs) än för sina täcka och välluk- 

 tande blommor, hvilkas (något anislika) vällukt sprider sig bäst om 

 qvällarna och nätterna ("den vakar de ljusa sommarnätterna och doftar 

 då bäst"). Men märkligast, för oss kärast och dyrbarast, blir den väl 

 alltid för det namn, hvarunder den är allmänt bekant, och säga vi 

 gerna med en italiensk botanist (Bertoloni i flora italica): Främst bland 

 välluktande blomster Konvaljen, fast ringa den tyckes; så öfver alla 

 växter blygsam men namnstor Linnea ("Humile Lilium convallium eminet 

 inter flores suaviores; humilis Linnaea tanto nomine condecorata, eminet 

 super plantas universas"). 



Ortståndet är beskt, diuretiskt och sudoriskt, på hvilka egenskaper 

 växtens användande (på landet) i gikt o. d. beror. Den brukas både 

 utvärtes och såsom dekokt. Med hänsyn härtill har man, utom redan 

 nämnda namn, i Vesterbotten benämningarna E,oh altgräs (o: mot halt- 

 het i ron) och Stighältgräs (o: mot haltande gång, stig), och i 

 södra Östergötland Vregräs (Vridgräs), emedan allmogen der använder 

 hela växten till omslag om vridna eller vrickade leder. (Dybeck.) Om 

 Linnéans medicinska nytta har J. D. Lundmark utgifvit en gradual- 

 dissertation (Upsala, 1788, 10 s.). 



J. Bauhinus upptäckte denna växt under sin rhoetiska resa med 

 Gesner och kallade den (Bauh. pinax, prod.) Campanula serpyllifolia. 

 Petiver (Musei Petiv. cent.) benämnde den (med hänsyn till de run- 

 dade bladen) Nummularia norvegica repens etc. Buxbaum, som först 

 insåg dess egna typ, kallade växten (1729) Serpyllifolia. Meu då så- 

 dana namn icke längre gillades, kallade Siegesbeck (1736) den Obo- 

 laria. Gronovius benämnde den slutligen, till mästarens ära, Linnaea 

 och under detta namn upptog Linn k slägtet i sina Genera. Grono- 



