105 



lar sig hastigt och söker, saknande hjertblad, strax någon annan växt 

 till sitt uppehälle. Finnes icke någon sådan, dör grodden, sedan han 

 förtärt det förråd för några dagar, som ligger förvaradt i fröhvitan. 

 Men om amman är funnen, fäster sig Snarrevans nu m. e. m. utbil- 

 dade grodd vid henne, och i beröringspunkterna utveckla sig sugrötter, 

 hvilka upptaga hennes safter, så att hon icke sällan blir ett offer för 

 sin gäst. Emellertid är nu den späda Snarrevans tillvaro försäkrad 

 och han kan tänka på sin tillväxt och förökning. Den utskickar då 

 långa och smala, alldeles trådlika grenar, hvilka snart nå närstående 

 växter, omslingra dem, utslå sugrötter och bilda slutligen liksom ett 

 intrassladt nät, der hvarje gren, ehuru den sammanhänger med de andra, 

 dock suger siu egen näring. Den egentliga roten har längesedan mult- 

 nat. — F. W. C. Areschough utgaf 1853, såsom gradual-dissertation, 

 en "Eevisio Cuscutarum Suecise". 



XI. ASPERIFOLI^ 



(Sträfbladiga). 



1. ANCHUSE^. 



Frukterna fastade med den skäliga och ringkantade basen och 

 fria från stiftet. — Blomkronan med bikrona i svalget. 



I. i!»yiii{»lBytuni L. 



Blomfodret 5-deladt. Kronan klubblikt-rörlik, med klocklikt, 5- 

 tandadt bräm ; svalget tillslutet med bikronans långa, lansettlikt-syllika 

 fjäll. Ståndarknapparne blottade, spetsade. Frukterna nästan släta. 



1. Vallörten 



, (Syraphytum officinale L.). 



En mångårig, omkring alnshög (till 2 alnars), sträfhårig ört med 

 stor och stark, utvändigt svart, inuti hvit rot, upprat, bladkantad stjelk 

 med äggrundt-lansettlika, nedlöpande blad, skaftade, lansettlikt-äggrunda 

 och spetsade (stora) rotblad, och lutande, violettröda (sällan hvita) blom- 

 mor med korta ståndarsträngar. 



Växer vid diken och dammar, på odlad (helst skuggig och gräsig) 

 mark eller nära bebodda ställen, i södra och medlersta Sverige, temli- 

 gen sällsynt (i Linnés Flora suec. upptages den endast som skånsk) 

 men icke sällan förvildad emedan den lätt sprider sig genom roten. 



