111 



Växer på våta ängar, bördigare stränder, vid bäckar och källor 

 och i kärrmarker, allmän. — Blommar under sommaren. — Oravexlar 

 med utstående och tilltryckt hårbeklädnad. 



Utbr. genom hela Europa, samt i Caacasien, Algerieu, Mindre 

 Asien, Siberien och Ostindien (Cacherair). 



Denna täcka blomma betraktas sedan gammalt såsom en kärle- 

 kens eller vänskapens minnesblomma. Men, anmärker Dybeck, de prun- 

 kande namn, som man utomlands slösat på växten, ha ej vunnit insteg 

 hos svenska allmogen, icke ens "Förgät-mig-ej", hvilket ännu i dag icke 

 är folknamn. Ej heller, säger Dybeck, är blomman i särdeles tycke, 

 utom i eller nära städerna, der den, såsom bekant, bindes till kransar 

 att lägga i vatten. "Med säkerhet kan deremot antagas att blommans 

 benämningar Fiskögon (Nerike) och Fans ögon (Skåne) äro inhemska 

 ehuru knappt urgamla". Denna brist på allmoge-namn står säkerligen 

 i samband med växtens brist på nyttiga eller annars märkliga egen- 

 skaper. 



* M. lingulata Lehra. liknar den vanliga Kärrögan, men är merendels glattare 

 och har kortare, nedtill icke sällan rotslående, nära trind stjelk med långa och slaka 

 grenar, trubbigare blad, mera klufvet, större blomfoder och mindre krona. Den växer 

 på stränder (helst gräsrika), mindre allmän. 



2. Skogsögan 



(Myosotis silvatica Hfn.) 

 är mångårig (gråaktigt-grön) och har krypande rot, utstående-hårig 

 stjelk, krokhårigt, kort och öppet, djupt-klufvet blomfoder och platt 

 kronbräm, nästan lika stort som hos den vanliga Kärrögan. 



Växer i fjelltrakterna och i Skånes, Smålands o. a. bokskogar. 

 Blommar under våren och sommaren. — Utbr. genom nästan hela Eu- 

 ropa, samt i Caucasien, Siberien och norra Ostindien; i norra Ame- 

 rika o. a. 



Vi känna icke, säger Lecoq, om i den zon, der solen utvecklar 

 hela den mäktigaste växtlighets styrka, der dagarne äro utan svalka 

 och blommorna utan hvila, och der Gud strött gnistrande ädelstenars 

 glans på kolibrins hals och fjärilns vingar, — vi känna icke om der finnes 

 något jeranförligt med vår Myosotis. På en gång nymf och dryad, 

 tycker den om att i de klara vattnen skåda sin bild, breder den ut 

 sig på bergens gräsiga sluttningar att täfla med hiraraelen i azur, och 

 i skogarne förenar den sin täcka blomma med de utslående knopparnes 

 doft, med den från landsflykten återkomna sångfogelns Ijufva toner. 

 Det är just i bergs- och fjelltrakterna, som denna art har den största 



