140 



jemte humla. Roten (rotstocken) har stundom, torkad och pulveriserad 

 och blandad med något sädesmjöl, använts till nödbröd bland Lapp- 

 lands och Vesterbottens nybyggare, hvilka ock lära använda den till föda 

 åt kreaturen vid foder- eller betesbrist. Bladen finnas på apoteken 

 (o: Trifolium aquaticum Pharra.). Steinraejers upplaga af Palmbergs 

 "Svenske Ortekrantz" (1733) upptager hela 30 sidor om örtens medi- 

 cinska användning. 



Bland de egentliga kärrväxterna torde Vattenklövern snarast göra 

 sig omtyckt för sin utomordentliga täckhet och friskhet. Vi ha redan 

 bl. a. omtalat dess rotstock. Denna slutar i en knopp, som öppnar 

 sig frampå våren. Då utveckla sig snart bladen på långa skaft, hvilka 

 nedtill slidlikt omsluta stängeln, som nu också (eller stundom förr) ut- 

 vecklas. Denna tillväxer hastigt och bär snart en spira rosenröda blom- 

 knoppar med violett foder. Knopparne utslå, och hvar och en bildar en 

 den täckaste hvitröda, med mjuka hår, liksom med fransar, inuti klädda 

 lilla vas. — Genom sin vidt krypande rotstock bidrager Vattenklövern 

 mycket att binda lösa kärr och dyiga strandängar, der den icke sällan 

 växer så tätt att rotstocken bildar en temligen säker gångmatta öfver 

 den lösa dyn. 



XIV. POLEMONIÄGEiE. 



1. Polenionium L. 



Blomfodret 5-klufvet. Kronan trattlikt-hjullik, med 5-deladt bräm; 

 vid svalget en hårlikt-sargad ring. Ståndarne nedkrökta, utgående vid 

 kronsvalget (men vidväxta hela pipen), olikstora, vid basen breda, frans- 

 kantade, krökta mot hvarandra och täckande svalget. Märken 3, smala; 

 stiftet trådlikt; under fruktämnet en skållik, bugtig disk. Fröen tre- 

 kantiga, i rader längs den trevingade midtpelaren. 



1. Blågallet, Blåljuset 



(Polemoniurn coeruleura L.). 



En mångårig, alnshög eller högre ört med vexelvisa, parbladiga 

 blad, äggrundt-lansettlika småblad och klart blå (sällan hvita), inuti bot- 

 ten guldgula, nära | tura långa blommor i klaslika knippen, hvilka 

 bilda en toppvippa. Vippans grenar äro småhåriga. Fröhuset är något 

 kortare än blomfodret, omkring 3 linier långt. 



Växer på ängar och vid vattendrag i Lappland (allmännast i 

 Torne-Lappmark) och Norrland, särdeles i Jemtland (in pratis Jemtiae 



