146 ' 



tullporten". Linne trodde den vara inkommen med ballast (per mare 

 allata). Sedan anmärktes den på åtskilliga ställen af Retzius, Fries, 

 o. a. Fries (i Novitiernas mänt.) anser den vara "en mot sin nord- 

 gräns sporadisk växt", hvilken dessutom blommar ganska sent och växer 

 dold bland Chenopodier och Polygona. 



XVII. ÄSGLEPIÄDE^. t 



fi. Cyii£«ncliuiii L. 



1. Tulkörten 



(Cynanchnm Vincetoxicura Br. — Asclepias Vincetoxicura L ), 



En mångårig, vanligen nära alushög, upprat ört med motsatta, 

 hjertlikt-äggrunda, spetsiga eller spetsade blad och små gulhvita blom- 

 mor i skaftade, flocklika knippen, hvilka utgå vid de öfre bladvecken 

 och sålunda bilda en sammansatt, bladig toppvippa. Rotstocken är vri- 

 den (o: Finn. Orrastingsrot), med knöliga, rosenröda grenar, har tal- 

 rika, långa, trinda och släta, hvitaktiga (inuti hvita och gula), nära 

 linietjocka rottågor, blekrödt-fjälliga knoppar, och uppbär de enkla, 

 trinda, något vridna och, isynnerhet upptill, radvis-småludna stjelkarna. 

 Bladen äro något köttiga, i kanten och på ådrorna vanligen småhåriga. 

 Blomknippena äro vanligen liksom snedt-sammansatta. Blomkronan är 

 hjullik, 5-delad, med något sneda flikar, och har köttig, 5-knöligt-skål- 

 lik bikrona (liksom en utväxt på den ring, som ståndarsträngarua bilda). 

 Ståndarknapparne äro små och tunna, breda, tätt närmade, med ett 

 trubbigt och nedtryckt bihang i spetsen. Märket är stort, 5-hörnigt- 

 sköldlikt och vid de mörkröda hörnkörtlarne (och inneslutna i bikro- 

 nan) hänga (parvis) de mycket små, gula pollenmassorna. Fröhölsorua 

 äro omkring 2 tum långa, syllikt-kägellika, nedtill något uppblåsta. 

 Fröen bruna, med rik, glänsande hvit, silkesartad hårkrona. 



Växer på klippor, steniga backar och hedar i södra och medlersta 

 Sverige, men nästan endast i östra delen; ymnigast på Gotland och 

 Oland, der den kan bekläda stora sträckor. F. ö. uppträder den mest 

 alltid i talrikare grupper. Bioramar i Juni och Juli; mognar mot raedl. 

 Sept. — Bland mera skuggiga klippor blir den icke sällan öfver 1| 

 aln, med stora blad, nästan lika syrenens. Om hösten gulna bladen 

 så starkt att man på långt håll kan tro sig se någon gulblommig växt. 



Utbr. genom Europa (undant. det nordligaste, alla Brittiska öarne, 

 Sicilien och Grekland), samt i Barbariet, Caucasien, vestra och södra 

 Siberien, Cacherair. 



