156 



Vanligen tvååriga, ulliga eller ludna (o: barba = skägg, Barba- 

 scura, hvadan Verbascura), teinligen stora örter med vexelvisa blad och 

 talrika blommor, hvilka (vanligen knippade) bilda långa, uppräta, m. e. 

 ra. axlika klasar. 



1. Vanliga Kungsljuset 



(Verbascum Thapsus L.) 



blir omkring 2 eller stundom nära 3 alnar högt och är nästan helt och 

 hållet beklädt med tät, gulaktig ull. Stjälken är rak och hård, kantad 

 med de vidväxta bladbaserna. Bladen (nedlöpande) äro vanligen 2 eller 

 3 tum breda, nästan ovala eller spetsadt-ovala (äggrunda). Blomaxet 

 är mycket tätt. Blommorna lukta temligen starkt och äro gula; strän- 

 garna hvitludna, men två nästan glatta och tydligt längre än de andra. 

 Fröhujet är omkring 4 linier långt. 



Växer på backar, grushögar och andra torra, isynnerhet sandiga 

 och grusiga ställen, i södra och medlersta Sverige temligen allmän, i 

 Norrland sällsynt och i Lappland icke alls. Blommar under Juli och 

 Aug. — Skärmbladen bli stundom (vid Stockholm) mycket längre än 

 blomknippena (o: V. bracteatum Ag.). — Utbr. genom hela Europa 

 utom det nordligaste, samt i medlersta Asien, Caucasien och (inkoml.) 

 norra Amerika. 



Denna art bildar stundom med Verbascum nigrum hybrider, hvilka 

 likna den sistnämnde till blommorna men den andra till bladen (o: V. 

 collinum Schrad.). 



Bladen kunna nyttjas till dekokt i långvarigare diarréer och röd- 

 sot samt användas till omslag på svullnader, till gurgelvatten i hals- 

 fluss o. s. v. Deras ull brukades fordom till fnöske och ljusvekar. 

 Blommorna såsom thé berömmas i gikt, lungsot och invärtes sår; de 

 finnas på apoteken (Mores Verbasci Pharm.). Fröen och örten, torkade 

 och pulveriserade, beredas med mjölk till en deg, som, klimpvis kastad 

 i vatten bland fisk, skall göra den yr, så att den "vänder buken uppåt 

 och kan tagas med händerna". Detta lärer ock kunna ske genom bara 

 fröen, som kastas i vattnet. Fordom lärer man brukat den torkade 

 och i tjära eller beck doppade växten som fackla. — Men, säger Dy- 

 beck, "främst förtjenai denna blomma uppmärksamhet derföre att all- 

 mogen ännu ofta gifver henne plats i sina blomstertäppor, eller, der 

 sådana icke finnas, på mullbänkarna; och detta icke blott för dess 

 prydlighet, utan äfven för blommornas behagliga lukt". • — Gerakd kal- 

 lade (1636) örten Thapsus barbatus, hvadan dess artnamn. 



Denna prydliga växt visar sig första året såsom en stor rosett 

 af mjuka och tjockulliga blad, hvilka med sina tätt i hvarandra veck- 



