160 



h, liiiiaria Juss. 



(Sporrljlommor eller Mingor). 



Blomkronau m. e. ra. maskerad, med en honingsporre vid basen; 

 gommen hög eller temligen låg; öfverläppen tuklufven. Ståndarne 4, 

 tvåväldiga. Fröhuset bristande med 4 — 10 skallika eller 2 locklika 

 tänder upptill (under spetsen); fröfästena på mellanväggen. 



Örter, hvilkas nedre blad icke sällan äro motsatta eller kransvisa; 

 stjelken är trind. 



1. Vanliga Sporrblomman 



(Linaria vulgaris Mill. — Antirrhinum Linaria L.) 



är mångårig, omkring fotshög eller högre, upprat, nästan glatt och nå- 

 got blågrön, vanligen flerstjelkig, med smalt-lansettlika eller nästan jemn- 

 breda, talrika, vexelvisa blad, de nedersta stundom kransvisa. Blom- 

 morna bilda täta (axlika) toppklasar och äro omkring tumslånga, svafvel- 

 gula, med hög, brandgul, hårig gom; sporren är lång, syllikt-kägellik. 

 Fröhuset är nästan omvändt-äggrundt och uppbrister med tandlika skal. 

 Fröen äro platta, kretsrunda, nästan linslika, knottriga, med bred, strå- 

 ligt-mångstrimmig hinnkant. 



Växer helst på steniga, torra och magra ställen, såsom backar, 

 åkerrenar, gärden och murar (men icke i Lappland). Blommar i Juli, 

 Aug. — Utbr. genom nästan hela Europa, samt i Caucasien, Siberien 

 och (inkoml.?) norra Amerika. 



Förekommer stundom med regelbundna (missbildadt-) blommor 

 med 5 (hypogyna) ståndare och 5-sporrad krona med bred pip, smalt 

 svalg och litet, utviket 5-tandadt bräm : Peloria. Denna missbildning 

 är ganska märklig och. väckte mycken uppmärksamhet dä den upptäcktes. 

 Linné författade om densamma en särskild afhandling, hvilken trycktes 

 såsom disputation, 1744 (sedan omtryckt i Araoenitates acaderaicae), un- 

 der titel "Danielis Eudberg, Vermelandi, dissertatio botanica de Peloria". 

 Utom en plansch öfver växten, innehåller den: Descriptio, Locus, Hi- 

 storia, Linaria, Origo, Varietas, Diversitas, Classis, Genus, Nomen, Con- 

 clusio! Stället der Pelorian upptäcktes, var i Roslagen, Riala socken, 

 på det till Nordliusters kapell hörande norra Gåsskäret, och upptäcka- 

 ren (1742) studenten M. Ziöberg (Roslagus), i hvars herbarium den 

 uppmärksammades af O. Celsius och sedan visades för Linné. Men 

 1745 och 46 erhöll Linné den från några andra ställen, såsom Löfsta 

 i Roslagen och Upsala, med vanliga Linaria-blommor på samma stjelk 

 som de andra. 



Örten luktar misstänkt, och dess smak är obehaglig, något besk. 

 På landet (såsom i Småland) lärer den blandas bland mjölk att döda 



