IGl 



flugor, hvadan dess benämning Flugblomster. Torde icke böra bru- 

 kas invertes, ehuru thé på blommorna och Kungsljusblommor berättas 

 botat kroniska utslag. Utvertes skall den vara verkstillande. Torkad 

 innan blomningen skall Flugblomstret, kokadt med alun, färga linne 

 gult. F. ö. är växten rätt prydlig då den blommar, särdeles som den 

 gerna uppträder sällskapligt. — Upptages i Bauhins Pinax (o: Linaria 

 vulgaris lutea etc) och är tecknad redan i Til-Laudz' Icones (1683). 



* L. striata DC, med hvita eller bläaktiga, strimmiga blommor, har inkommit 



med ballast (Gefle) eller utkommit ur botan. trädg. (Upsala). 



2. Lilla Sporrblomman (Lillmingan) 



(Linaria minor Dsf. — Antirrhinum luinua L.) 



är ettårig, klibbhärig, omkring qvartershög, nästan upprat, och har svag, 

 vanligen grenig stjelk med tämligen talrika men svaga grenar, jemn- 

 bredt-lansettlika och trubbiga, till större delen vexelvisa blad (de ne- 

 dersta motsatta), och små (2 — 3 liniers), blekvioletta och (särdeles läp- 

 parna) hvitaktiga, stundom alldeles hvitaktiga, blommor, hvilka sitta en- 

 samma i bladvecken. Foderbladen utväxa mycket och bli slutligen nä- 

 stan längre än fröhuset. Blomkronans gom är teraligen nedtryckt. Fröen 

 äro tvärt-äggrunda, kantigt-strimmiga, utan hinnkant. 



Växer på åkrar, murar o. d. i södra och medlersta Sverige (och 

 på 2, 3 ställen i norra), särdeles i Skåne (uppt. J. Leche), Upland 

 (t. ex. Upsala slottsbacke : L.) och på Gotland. — Blommar i Juni, 

 Juli. — Utbr. genom nästan hela Europa undant. det allra nordligaste, 

 samt i Caucasieu och norra Afrika. — Upptages redan i Celsii Katalog. 



3. Spjutmingan 



(Linaria Elatine Mill. — Antirrhinum Elatine L.) 



är ettårig, hårig, späd och alldeles nedliggande (isynnerhet på bara 

 åkrar) med nästan trådsmala, slutligen icke sällan fotslånga stjelkar 

 (grenar). Bladen äro vexelvisa, till större delen spjutlika och äggrundt- 

 spjutlika, de nedersta nästan äggrunda, m. e. m. tandade och stundom 

 motsatta. Blommorna sitta ensamma i bladvecken på långa skaft och 

 äro små, gula, med mörkviolett öfverläpp och hög gom. Fröhusen äro 

 knappt större än hampfrön och uppbrista med 2 lock (kringskurna skal). 

 Fröen äro nätlikt-gropiga och sakna hinnkant. 



Växer på åkrar i sydvästra Skåne och på vestra Gotland (der en- 

 dast på ett par ställen). B. A. Ennes (Nob.) upptäckte den (som svensk) 

 vid Barsebäck i Skåne (1801) och trodde (Vet. Ak. handl. 1807) att 

 den ditkommit med utländsk spanmål. Blommar i Juli. Aug. — Utbr. 

 genom nästan hela Europa undant. det nordligaste, samt i Caucasien, 

 Orienten, Egypten, Abyssinieu, Barbariet och på Canariöarne. 



Ny m a n. Sv. Fanerog. 



