167 

 9. Stenprisan 



(Veroiiica saxatilts L. iil.) 

 är nästan buskartad, med talrika, nästan risigt-utbredda grenar och 

 (raängåriga) bladskott, samt nppkrökta, 2 — 4 tum långa, blombärande 

 stjelkar. Bladen äro temligen härda, varaktiga, aflungt-omvändt-ägg- 

 runda, nästan helbräddade, omkring 5 — 6 linier långa, de nedre mindre. 

 Blomklasarna korta, slutligen glesa. Kronan är himmelsblå med mör- 

 kare strimmor och rödviolett svalg, stor (nästan som hos Théprisan). 

 Fröhuset nästan aflångt (-äggrundt), mycket svagt urnupet; skalen loss- 

 nande från midtpelaren. 



Växer på öppna, steniga ställen och klippor i fjellen (sällsynt). 

 — Joh. Holsten, pastor i Qvickjock (eller Luleå) och Linnés lärjunge, 

 upptäckte arten som svensk. Sedan Wafilexberg återfunnit den, upptog 

 SwARTZ den, med egenhändig teckning, i Svensk Botanik (1807). Wah- 

 LENBERG skildrade den sedan närmare i sin Flora lapponica. — Utbr. 

 på Europas (högre) berg: S. Nevada, Pyrenéerna, Alperna, Vogeserna, 

 Karpaterua; på Corsica, i nordliga Skandinavien och Skottland. 



10. Timjeprisan 



(Veronica serpyllifolia L.) 

 är nästan glatt, vanligen mycket grenig, med omkring 4 — 5 tum långa, 

 uppkrökta, nederst rotslående grenar (stjelkar). Bladen äro merendels 

 nästan elliptiska, svagt naggade (något lika Timjans), de nedersta mera 

 rundade. Blomklasarne äro temligen täta och axlika, långa. Kronan 

 är hvitaktig eller blähvit, med blåaktiga strimmor, liten. Fröhuset 

 bredt-kretsrundt, urnupet (nästan njurlikt). 



Växer på fuktigare ängs- och betesmarker, väg- och åkerkanter, 

 allmän. Blommar bäst i Juni. — I de högre fjelltrakterna omvexlar 

 den med bredare blad och nästan rent blå blommor. 



Utbr. genom nästan hela Europa, samt i Caucasien, norra och 

 medlersta Asien, Algerien, på Madeira, Cap, i Amerika (t. ex. Förenta 

 Staterna, pä Jamaikas berg, vid Quito). 



Bauhins Pinax (1671) upptager växten såsom Veronica pratensis 

 serpyllifolia ; i hans Historia heter den Veronica femina. 



11. Fjellprisan 



(Veronica alpina L.) 

 är vanligen långt-grenig, med nästan uppräta och enkla grenar (stjel- 

 kar), hvilka vid blomningen vanligen äro endast 2 — 4 tura långa, men 

 sedan bli längre (stundom nära 10 tura). Bladen äro elliptiska eller 

 ovala, vanligen något sågade, omkring 5 linier länga, de nedersta min- 



