177 



Rudbecks benämning, upptagit växten under eget slägte och åter kallat 

 den Sceptrum Carolinum. 



b. Kronans läppar öppna. Fröhuset spetsigt, bristande i ena 

 kanten. Fröskalet trångt. Pedicularis Htn. — (Fr i er). 



2. Kärrspiran 



(Pedicularis palustris L.) 



är qvarters- eller fotshög, upprat, vanligen mycket grenig, med upp- 

 stående grenar, glatt eller nästan glatt, upptill icke sällan alldeles mörkt 

 purpurröd. Bladen äro oregelbundet enkelt- eller dubbelt-pardelade; 

 skärmbladen inskurna. Blomaxen långa. Blomkronan är 7 — 8 linier, 

 nästan rosenröd (sällan hvit); hjelmen upptill mörkare, lika lång som 

 läppen, dess spets tvär, med en syllik tand på hvar sida nedtill. Fo- 

 dret är tvåläppigt med krusigt inskurna och tandade läppar. 



Växer i kärr och på våta ängar, allmän, helst på "kallbotten eller 

 kalljord" (o: fuktiga ställen som om nätterna utdunsta en kall dimma 

 : Dybeck), hvadan den i Upland kallas Kallgräs. Blommar i Juni, 

 Juli. — Förekommer i Lappland med nästan dubbelt mindre blommor. 

 Enligt Linné kallas växten Skomakarskägg i Södermanland. 



Utbr. genom Europa undant. nästan hela Italien, (Spanien), Grek- 

 land och Turkiet, samt i Caucasien, Siberien. 



Kärrspiran skadar gräsväxten, har skarp smak och gör det bästa 

 bete eller hö osmakligt för kreaturen, hvilka vanligen rata den ("pra- 

 torum vitium" : L.). Bland dess vanligare benämningar häntyda Lie- 

 varg. Gräsvarg (Dalarne), Ledgräs (Le-kallar : Dalsland) på dess 

 elakhet mot lian (led, le, här troligen = ledsam, besvärlig). Samma- 

 lunda benämningen Jernört (kanske också för färgen). 



"Allmogen anser denna vara bland de växter, som säkrast ut- 

 märka en viss jordmån. Till denna slutar man icke allenast af örtens 

 talrikhet, utan äfven och noggrannast af sjelfva blommornas mer eller 

 mindre mörkröda färg; och äfven flera andra kännetecken rådfrågas för 

 samma ändamål" (R. Dybeck). 



3. Skogsspiran 



(Pedicularis silvatica L.) 

 är glatt, mera rent grön, upptill stundom rödaktig, vanligen grenad 

 ända nere vid roten (flerstjelkig), med kort (2 — 3 tums), upprat och 

 nästan alldeles blomklädd midtstjelk och omkring qvarterslånga, enkla, 

 snedt-uppkrökta sidostjelkar (grenar). Bladen äro temligen bredt par- 

 delade. Blomaxen korta. Blomkronan är vackert rosenröd, större än 

 Nyman. Sv. Fanerog. ■'■'* 



