181 

 b. Blommorna alla i bladvecken, ensidigt vända. 



4. Koskeplingen 



(Melampyrum pratense L.) 

 är vanligen omkring fotshög, teraligen spenslig, utspärradt-grenig, och 

 har nästan lansettlika blad (de öfversta breda ocb glest tandade vid ba- 

 sen), samt utstående, vanligen hvitaktiga eller blekgula, 5 — 6 linier 

 långa blommor med nästan slutet, gult svalg. De öfre ståndarnes ena 

 knapprum är uddlöst. Fröen äro hvitaktiga och likna hvetekorn (o: 

 Kohvete). 



Växer i magrare skogar och på torrare, något skuggiga skogs- 

 ängar (helst på lerrik mark), allmän. Blommar bäst i Juli och Aug. 



— Har stundom (särdeles på Gotland) mörkröd, invändigt guUäppig 

 blomkrona. — Utbr. genom Europa undant. Italiens öar, Grekland, 

 Turkiet; i Caucasien, vestra och södra Siberien. 



Kon betar gerna denna växt (såsom redan namnet antyder) och 

 svinet lär begärligt äta dess frön, så att det ifrigt bökar och söker 

 efter dem. Den är ganska sällskaplig; särdeles talrikt uppträder den i 

 tallskogar o. d. bland Lingon o. a. — I Bauhins Pinax heter växten 

 M. luteum latifolium, under hvilken benämning också O. Celsius upp- 

 tager den i sin Katalog. 



5. Skogsskeplingen 



(Melampyrum silvaticum L.) 

 är i allmänhet mindre, spädare och mera blekgrön än föregående art. 

 Bladen äro vanligen 2 — 3 linier breda, helbräddade eller de öfversta 

 med en och annan liten tand vid den bredare basen. Blommorna äro 

 nästan uppräta, endast omkring 3 linier långa, öppna, helt och hållet 

 mörkgula (nästan citrongula). Ståndarknapparnas ena rum är något 

 större och har längre udd än det andra. 



Växer i bördigare skogar, i lundar och på skogsängar, allmän. 



— Blommar i Juli, Aug. — Förekommer i Skåne med nästan tums- 

 breda, äggrundt-lansettlika, spetsade blad (Htn). — Utbr. genom Europa 

 undant, Holland, Belgien, Portugal, nästan hela Spanien, Italiens öar, 

 Grekland och Turkiet; i Caucasien, vestra och södra Siberien. 



Också Skogsskeplingen tycka kor mycket om, och på de betes- 

 marker der Ko- och Skogsskepling växa ymniga, blir både mjölken rik- 

 lig och smöret utmärkt godt och gult, såsom Linné anmärkte vid 

 Lycksele (hvadan Norrlänningarne kalla dessa växter Mjölkvall, Ko- 

 vall, Finnarne Woi-ruoha eller Smörgräs). — Skogsskeplingen bo- 

 sätter och utvecklar sig i skuggan, men vänder sig mot dagern för att 

 utslå sina blommor. Man ser icke sällan talrika, i grupper samlade 



